Nikada nisam zaboravila reči svoje bake
koja je umrla u izgnanstvu:
„Sine, suprotstavi se Gadafiju.
Bori se protiv njega, ali nemoj se nikada pretvoriti
u revolucionara poput Gadafija.“
Prošlo je skoro dve godine
otkada je izbila revolucija u Libiji,
inspirisana talasima masovne mobilizacije
u revolucijama u Tunisu i Egiptu.
Udružila sam snage sa mnogim drugim Libijcima,
unutar i izvan Libije, kako bismo pozvali na „Dan besa“
i kako bismo započeli revoluciju protiv tiranskog režima Gadafija.
I tako je i bilo, velika revolucija.
Mlade žene i muškarci iz Libije, bili su u prvom planu
pozivajući na rušenje režima
uz parole slobode, dostojanstva, socijalne pravde.
Oni su pokazali hrabrost za primer u borbi
protiv Gadafijeve brutalne diktature.
Pokazali su veliki osećaj solidarnosti
od dalekog istoka do dalekog zapada i juga.
Konačno, nakon šest meseci brutalnog rata
i skoro 50 000 mrtvih,
uspeli smo da oslobodimo svoju zemlju i srušimo tiranina.
(Aplauz)
Međutim, Gadafi je ostavio težak teret za sobom,
nasleđe tiranije, korupcije i zasejanu diverziju.
Tokom četiri decenije, tiranski režim Gadafija
uništio je infrastrukturu, kao i kulturu i moralni sistem libijskog društva.
Svesna opustošenosti i izazova, bila sam spremna da,
sa mnogim drugim ženama, obnovim civilno društvo u Libiji,
pozivajući na inkluzivnu i pravednu tranziciju
na demokratiju i nacionalno pomirenje.
U Bengaziju je osnovano skoro 200 organizacija
tokom i neposredno nakon pada Gadafija -
skoro 300 u Tripoliju.
Nakon 33 godine u izgnanstvu, vratila sam se u Libiju,
i sa jedinstvenim entuzijazmom,
počela sam sa organizovanjem radionica
o izgradnji kapaciteta, o razvoju liderskih veština.
Sa grupom izuzetnih žena,
bila sam jedan od osnivača „Platforme za mir žena Libije“,
pokreta žena, vođa, iz različitih društvenih slojeva,
radi zalaganja za društveno-političko osnaživanje žena
i zalaganja za naše pravo
na ravnopravno učešće u izgradnji demokratije i mira.
Susrela sam se sa veoma teškim okruženjem u predizbornom periodu,
okruženjem koje je bilo sve više polarizovano,
okruženjem koje je bilo oblikovano
kroz sebičnu politiku dominacije i isključenosti.
Vodila sam inicijativu „Platforma za mir žena Libije“
koja se zalaže za inkluzivniji izborni zakon,
zakon koji bi pružio svakom građaninu, bez obzira na pozadinu,
pravo da glasa i da se kandiduje,
i najvažnije, da propisuje, vezano za političke partije,
smenjivanje muških i ženskih kandidata
vertikalno i horizontalno na listama,
stvarajući „rajsferšlus“ listu.
Konačno, naša inicijativa bila je usvojena i uspešna.
Žene su osvojile 17,5 % u Nacionalnom Kongresu
na prvim izborima u poslednje 52 godine.
(Aplauz)
Međutim, malo po malo, euforija oko izbora
i revolucije u celini,
počela je da bledi
jer smo se svaki dan budili uz vesti o nasilju.
Jednoga dana, probudili smo se uz vest
o skrnavljenju drevnih džamija i Sufi grobnica.
Sledećeg dana budi nas vest
o ubistvu američkog ambasadora i napadu na konzulat.
Sledeceg dana budi nas vest
o ubistvu oficira.
I svakoga dana, svakoga dana, budimo se sa vladavinom milicija
i njihovim neprestanim kršenjem ljudskih prava zatvorenika
i njihovim nepoštovanjem vladavine prava.
Naše društvo, oblikovano revolucionarnim mentalnim sklopom,
postalo je još više polarizovano
i odmaklo se od ideala i principa
slobode, dostojanstva, socijalne pravde
kojih smo se najpre pridržavali.
Netolerancija, isključivanje i osveta
postale su ikone postrevolucije.
Nisam ovde danas kako bih vas inspirisala
našom pričom o uspehu „rajsferšlus“ liste i izbora.
Danas sam ovde da priznam
da smo kao nacija načinili pogrešan izbor, doneli pogrešnu odluku.
Nismo pravilno odredili prioritete.
Zato što izbori nisu doneli mir, stabilnost i bezbednost u Libiji.
Da li su „rajsferšlus“ lista i smenjivanje ženskih i muških kandidata
doneli mir i nacionalno pomirenje?
Ne, nisu.
O čemu se radi, onda?
Zašto naše društvo i dalje polarizuje i kontroliše
sebična politika dominacije i isključenosti, i muškaraca i žena?
Možda ono što je nedostajalo nisu bile samo žene,
već ženske vrednosti saosećanja, milosti i uključivanja.
Našem društvu je potreban nacionalni dijalog i izgradnja konsenzusa
više nego što su mu bili potrebni izbori,
koji su samo pojačali polarizaciju i podelu.
Našem društvu je potrebna kvalitativna zastupljenost ženstvenosti
više nego brojčana, kvantitativna zastupljenost žena.
Moramo prestati da delujemo kao zastupnici besa
i pozivamo na „dane besa“.
Moramo početi da se ponašamo kao zastupnici saosećanja i milosti.
Moramo da razvijamo ženski diskurs
koji ne samo da poštuje, već i primenjuje
milost umesto besa, saradnju umesto nadmetanja,
inkluziju umesto isključivanja.
Ovo su ideali koji su ratom razorenoj Libiji
očajnički potrebni kako bi se postigao mir.
Zato što mir ima alhemiju,
i ova alhemija podrazumeva prožimanje,
smenjivanje ženskih i muških perspektiva.
To je pravi rajsferšlus.
I to moramo uspostaviti egzistencijalno
pre nego što to uradimo društveno-politički.
Prema stihu iz Kurana:
„Salam“ - mir - „je reč milosrdnog Boga, rahim.“
Sa druge strane, reč „rahim“, poznata u svim avramskim tradicijama,
ima isti koren kao arapska reč „rahem“ - materica -
koja simbolizuje materinstvo, ženstvenost, koja obuhvata celo čovečanstvo,
odakle su svi muškarci i žene,
odakle su sva plemena, svi narodi, proizašli.
I tako, kao što materica potpuno obavija embrion koji raste unutar nje,
božanska matrica saosećanja neguje čitavo postojanje.
Tako nam je rečeno: „Moja milost obuhvata sve stvari.“
I tako nam je rečeno: „Moja milost ima prednost nad mojim gnevom.“
Neka nam svima bude podaren tračak milosti.
(Aplauz)
Hvala.
(Aplauz)