Kodėl egzistuoja visata?
Kodėl – Gerai. Gerai. (Juokas.)
Tai kosminė mįslė. Kalbėkime rimtai.
Kodėl egzistuoja pasaulis ir mes jame
ir kodėl yra kažkas vietoje nieko?
Tai juk ypatingai svarbus „kodėl?“.
Taigi kalbėsiu apie egzistencijos mįslę,
egzistencijos galvosūkį,
kur mes dabar esame, mėgindami jį išspręsti
ir kodėl tai turėtų jums rūpėti;
viliuosi, jog jums rūpi.
Filosofas Arthur Schopenhauer sakė,
kad tie, kurie nesistebi savo egzistencijos atsitiktinumu,
pasaulio egzistencijos atsitiktinumu,
stokoja proto.
Kiek šiurkštu, bet vis dėlto. (Juokas.)
Tai buvo pavadinta didingiausia
ir labiausiai bauginančia mįsle,
giliausiu ir daugiausia apimančiu klausimu,
kurį žmogus gali kelti.
Jis neramino didžius mąstytojus.
Ludwig Wittgenstein, bene didžiausias
XX a. filosofas,
stebėjosi, jog pasaulis apskritai egzistuoja.
Savo „Tractatus“, teiginys 4.66 jis rašė:
„Ne tai, kaip daiktai esti pasaulyje
yra mistiška,
bet tai, kad pasaulis yra.“
Ir jeigu nepatinka filosofo epigramos,
išbandykime pasiūlytą mokslininko.
John Archibald Wheeler, vienas žymių
XX a. fizikų,
Richard Feynman mokytojas,
„juodosios skylės“ termino bendraautorius,
pasakė: „Noriu suprasti,
kodėl kvantumas,
kodėl visata, kodėl egzistencija?“
O mano draugas Martin Amis –
iš anksto atsiprašau už daugybę minėsimų vardų,
tiesiog susitaikykite –
mano geras draugas Martin Amis kartą pasakė,
jog mes maždaug už penkių Einšteinų nuo
atsakymo į klausimą, kaip susidarė visata.
Ir aš neabejoju, jog šioje salėje šįvakar
yra penki Einšteinai.
Einšteinai? Pakelkite rankas.
Nėra Einšteinų? Gerai.
Taigi, šis klausimas, kodėl yra kažkas vietoje nieko,
šis didis klausimas iškeltas palyginti vėlai
racionaliojoje istorijoje.
Tai nutiko XVII a. einant į pabaigą,
kai filosofas Leibniz paklausė,
labai protingas vyrukas, Leibniz, kuris išrado
integralinį ir diferencialinį skaičiavimą
beveik tuo pačiu metu, nepriklausomai nuo Izaoko Niutono,
bet Leibniz, klaususiam, kodėl yra kažkas vietoje nieko,
tai nebuvo mįslė.
Jis arba iš tiesų buvo arba apsimetė esąs
stačiatikių kataliku iš metafizinės perspektyvos
ir sakė, jog akivaizdu, kodėl pasaulis egzistuoja –
nes Dievas jį sukūrė.
O Dievas iš tiesų sukūrė viską iš nieko.
Štai koks galingas Dievas.
Jam nereikia jokių iš anksto esančių medžiagų, iš kurių sukurtų pasaulį.
Jis gali sukurti jį iš grynos nebūties,
tvėrimas ex nihilo.
Ir, beje, tuo
šiandien tiki dauguma amerikiečių.
Jie nežino egzistencijos mįslės.
Dievas tai sukūrė.
Išdėstykime viską lygtimi.
Neturiu skaidrių, tad viską pavaizduosiu pats –
naudokitės savo fantazija.
Taigi, Dievas + niekas = pasaulis.
Aišku? Tokia štai lygtis.
Ir galbūt jūs netikite Dievu.
Galbūt jūs moksliniai ateistai
ar nemoksliniai ateistai, ir netikite Dievu,
ir jūsų toks atsakymas netenkina.
Beje, net tokia lygtis:
Dievas + niekas = pasaulis –
kelia problemą:
Kodėl egzistuoja Dievas?
Dievas neegzistuoja vien dėl logikos,
nebent tikite ontologiniu įrodymu,
viliuosi, kad ne, nes tai nėra svarus argumentas.
Tad įmanoma, kad jeigu Dievas egzistuotų,
jis galbūt svarstytų: aš amžinas, aš visagalis,
bet iš kur aš atsiradau?
(Juokas.)
Iš kur tuomet esti ašai?
Dievas kalba formalesne anglų kalba.
(Juokas.)
Ir viena teorijų yra, jog Dievas taip nuobodžiavo, apmąstydamas
savo paties egzistencijos mįslę,
jog pasaulį sukūrė vien tam, kad prasiblaškytų.
Tačiau vis dėlto pamirškime Dievą.
Išimkime Dievą iš lygties:
______ + niekas = pasaulis.
Jei esi budistas, tau gali
kilti pagunda čia ir sustoti,
nes iš esmės tai, kas lieka, yra
niekas = pasaulis,
ir, pagal tapatybės simetriją,
pasaulis = niekas. Gerai?
Budistui pasaulis tėra gausybė niekio.
Tik didelė kosminė tuštuma.
O mes manome, jog tai yra daugybė kažko,
bet tik todėl, jog esame įkalinti savo troškimų.
Jei leistume savo geiduliams išgaruoti,
pamatytume tokį pasaulį, koks jis iš tikrųjų yra –
tuštumą, nebūtį,
tuomet pasinertume į laimingą nirvanos būseną,
kurią apibūdina kaip turėjimą
tiek gyvenimo, jog mėgautumeisi mirtimi. (Juokas.)
Tai budistų požiūris.
Tačiau aš vakarietis ir mane vis dar jaudina
egzistencijos paslaptis, tad man lieka
_____ + ––
po akimirkos tai taps labai rimta, tad –
____ + niekas = pasaulis.
Ką įstatysime į kiaurymę?
Na, o kaip gi dėl mokslo?
Mokslas – mūsų patikimiausias realybės prigimties vadovas
ir pats pagrindinis mokslas yra fizika.
Ji mums pasako, kas iš tiesų yra tikra tikrovė,
atskleidžia tai, ką aš vadinu TIDVĮ:
Tikras Ir Didžiausias Visatos Įrengimas.
Tad gal fizika galėtų užpildyti šią kiaurymę,
ir tikrai, 7-ojo dešimtemčio pabaigoje 8-ajame dešimtmetyje,
fizikai ėmė mėginti duoti
gryną mokslinį paaiškinimą apie tai, kaip
tokia kaip mūsų visata galėjo išdygti
iš visiško niekio,
kvantiniai svyravimai iš tuštumos.
Stephen Hawking yra vienas tų fizikų,
kiek vėliau Alex Vilenkin,
ir visa tai buvo išpopuliarinta
kito labai puikaus fiziko ir mano draugo
Lawrence Krauss, parašusio knygą
„Visata iš niekur“;
Lawrence mano, jog pateikė –
beje, jis aršus ateistas,
tad Dievą pašalino iš lygties.
Kvantinio lauko dėsnis –
pati moderniausia fizika – aiškina kaip
iš visiškos nebūties:
jokios erdvės, laiko, materijos – nieko
mažytis dirbtinio vakuumo grynuolis
gali atsirasti,
o tuomet, plėtimosi stebuklo dėka,
išsprogti į šį milžinišką ir margą kosmosą,
kurį regime supantį mus.
Gerai, tai išties išradingas scenarijus.
Jis labai spekuliatyvus. Jis nuostabus.
Tačiau mane erzina vienas dalykas,
o problema štai kokia –
tai pseudoreliginis požiūris.
Tiesa, Lawrence mano esąs ateistas,
bet jis vis viena yra religinio požiūrio vergas.
Jis į fizikos dėsnius žvelgia tarsi į dieviškus įsakus.
Kvantinio lauko teorijos dėsniai jam
yra tarsi fiat lux: „Tebūnie šviesa“.
Dėsniai turi, sakytum, ontologinę galią ar apvalką,
kad jie gali suformuoti bedugnę,
kad jie kupini būties.
Kad jie gali iššaukti pasaulį iš nebūties.
Bet tai itin primityvus požiūris į tai,
kas yra fizikos dėsnis, ar ne?
Mums žinoma, jog fizikos dėsniai iš tiesų yra
apibendrinti pasikartojimų ir dėsningumų apibūdinimai
pasaulyje.
Už pasaulio ribų jie neegzistuoja.
Jie neturi savo ontiškos miglos.
Jie negali iššaukti pasaulio į būtį
iš nebūties.
Tai labai primityvus požiūris
į tai, kas yra mokslinis dėsnis.
Ir jei manimi netikite,
paklausykite Stephen Hawking,
kuris apibūdino tokį visatos modelį,
kuris buvo savaiminis,
jam nereikėjo išorinės priežasties, nereikėjo kūrėjo.
Po to, kai tai pasiūlė,
Hawking pripažino, jog vis dar yra suglumęs.
Jis sakė, kad šis modelis tėra lygtys.
Kas įpučia gyvybę šioms lygtims
ir sukuria pasaulį, kurį galima apibūdinti?
Jį tai glumino,
tad lygtys pačios savaime nekuria magijos,
jos negali įminti būties mįslės.
Be kita ko, net jei dėsniai tai galėtų,
kodėl būtent šie dėsniai?
Kodėl kvantinio lauko teorija, apibūdinanti
visatą su tam tikru jėgų kiekiu
ir dalelėmis, ir t.t.?
Kodėl ne su visiškai kitokiu dėsnių rinkiniu?
Yra gyvas galas matematiškai pastovių dėsnių rinkinių.
Kodėl ne visiškai be jokių dėsnių? Kodėl ne visiška nebūtis?
Tikėkit ar ne, tai – problema,
apie kurią fizikos teoretikai nuolat galvoja,
ir čia jie yra linkę kliautis metafizika,
na, tarkim, galbūt dėsnių rinkinys,
apibūdinantis mūsų visatą,
tėra vienas dėsnių rinkinys
ir jis apibūdina vieną realybės dalį,
bet gal kiekvienas tarpusavyje derančių dėsnių rinkinys
apibūdina kitą realybės dalį
ir iš tiesų visi fiziškai galimi pasauliai
tikrai egzistuoja kažkur ten.
Mes tematome mažutėlę realybės dalį,
kurią apibūdina kvantinio lauko teorijos dėsniai.
bet yra daug daug kitų pasaulių,
realybės dalių, kurias apibūdina
visiškai kitokios teorijos,
kurie skiriasi nuo mūsiškio mums neįsivaizduojamais būdais,
kurie yra nesuvokiamai egzotiški.
Steven Weinberg, standartinio
dalelių fizikos modelio tėvas,
pats flirtavo su šia idėja,
kad visos įmanomos realybės išties yra.
Taip pat, jaunesnis fizikas, Max Tegmark,
tikėjęs, kad visos matematinės struktūros egzistuoja,
o matematinė egzistencija yra tas pats,
kas fizinė egzistencija,
tad mes turime turtingą multivisatą,
talpinančią kiekvieną logišką galimybę.
Pašalindami metafizinį matymą iš kelio,
šie fizikai ir taip pat filosofai iš tiesų
atsigręžia į labai seną idėją
dar iš Platono laikų.
Tai gausybės arba vaisingumo principas,
arba didžioji būties grandinė,
jog realybė yra tiek pilna, kiek įmanoma.
Ji tiek toli nuo nebūties,
kiek tik tai įmanoma.
Tad gauname du kraštutinumus.
Viename gale turime visišką nebūtį
ir šią realybės viziją,
apimančią kiekvieną įmanomą pasaulį
kitame gale: pilniausia įmanoma realybė,
nebūtis – paprasčiausia įmanoma realybė.
O kas tarp šių dviejų kraštutinumų?
Yra galybė tarpinių realybių,
turinčių vienus dalykus, o kitų ne.
Tad viena šių tarpinių realybių,
sakykim, yra matematiškai dailiausia,
be visų nedailių detalių,
bjaurios asimetrijos ir panašiai.
Yra fizikų, kurie pasakytų,
kad mes iš tikrųjų gyvename dailiausioje realybėje.
Man regis Brian Greene sėdi salėje
ir jis parašė knygą pavadinimu „Dailioji visata“.
Jis teigia, jog mūsų gyvenamoji visata
yra labai daili.
Netikėkite juo. (Juokas.)
Tai dievobaiminga viltis, norėčiau, kad tai būtų tiesa,
bet man regis anądien jis man pripažino,
kad tai išties bjauri visata.
Ji kvailai sukonstruota,
joje per daug keistų siejančių konstantų
ir masės santykių,
ir elementariųjų dalelių šeimų gausos,
ir kas per velniava ta juodoji energija?
Tai pagaliukas, įstrigęs kramtomoje gumoje.
Tai ne daili visata. (Juokas.)
Dar yra geriausias etine prasme
įmanomas pasaulis iš visų.
Vertėtų surimtėti,
nes pasaulis, kuriame jautrios būtybės
be reikalo nekenčia,
jame nėra vaikų, sergančių vėžiu,
ar Holokausto.
Tai etinė samprata.
Kad ir kaip bebūtų, tarp nebūties
ir pilniausios įmanomos realybės –
skirtingos ypatingos realybės.
Nebūtis ypatinga. Ji paprasčiausia.
Tuomet yra pati dailiausia realybė.
Taip pat ypatinga.
Pilniausia įmanoma realybė – ir ji ypatinga.
Tačiau ką mes praleidžiame?
Taip pat yra prastos,
eilinės realybės,
kuriuos niekuo neišsiskiria,
tarsi atsitiktinės.
Jos be galo skiriasi nuo nebūties,
tačiau joms be galo toli ir iki visiško pilnumo.
Jos – chaoso ir tvarkos mišiniai,
matematiškai dailios ir bjaurios.
Aš šias realybės apibūdinčiau
kaip begalinę, vidutinišką, neišbaigtą betvarkę,
nuobodi realybė, kosminio šlamšto versija.
Ir šios realybės,
ar jose yra kokio nors dieviškumo?
Galbūt, tačiau jų dievybė netobula,
kaip judejo-krikščioniškoji dievybė.
Dievybė nėra visagėrė ir visagalė.
Ji gali būti 100 procentų piktavalė,
bet tik 80 procentų efektyvi,
o tai, mano galva, puikiai apibūdina pasaulį, kurį regime aplink. (Juokas.)
Norėčiau pasiūlyti sprendimą
būties mįslei –
realybė, kurioje mes esame,
yra viena tų nuobodžių realybių.
Realybė turi kažkaip apsireikšti.
Ji gali būti arba niekas,
arba viskas, arba kažkas per vidurį.
Tad jei ji turi kokių nors ypatingų bruožų,
tarkim, yra itin daili arba visko kupina,
ar labai paprasta, kaip nebūtis,
tai reikalautų paaiškinimo.
Tačiau jei tai tik viena tų atsitiktinių, nuobodžių realybių,
jai nėra tolimesnio paaiškinimo.
Ir išties, sakyčiau,
kad tai mūsų gyvenama realybė.
Tai mums sako mokslas.
Savaitės pradžioje
sulaukėme jaudinančių žinių,
kad plėtimosi teorija, numananti didelę,
begalinę, keblią, savavališką, betikslę realybę,
kuri, tarsi putojantis šampanas,
besiveržiantis iš butelio be galo,
plati visata, daugiausia – dykvietė,
su nedideliais žavesio, tvarkos ir ramybės lopinėliais,
tai buvo patvirtinta,
šis plėtimosi modelis, remiantis stebėjimais,
atliktais radijo teleskopo Antarktidoje,
tyrusio gravitacinių bangų aidą
visai prieš pat Didįjį Sprogimą.
Esu tikras, visi apie tai žinote.
Tad, regis yra įrodymų,
kad tai visata, kurioje jau esame įstrigę.
O kodėl gi jums turėtų rūpėti?
Na... (Juokas.)
Klausimas „Kodėl egzistuoja pasaulis?“,
kosminis klausimas, atliepiantis
intymesnį klausimą:
Kodėl egzistuoju aš? Kodėl egzistuoji tu?
Žinot, mūsų būtis atrodytų beprotiškai neįtikima,
nes yra milžiniškas genetiškai įmanomų žmonių skaičius,
jį galima apskaičiuoti pagal
genų, alelių ir t.t. skaičių
ir greitas paskaičiavimas parodys,
kad yra 10 10-tūkstantajame laipsnyje
įmanomų žmonių. Genetiškai.
Tarp googol ir googolplex.
O išties gyvenusių žmonių skaičius
yra 100 milijardų, gal 50 milijardų –
be galo maža trupmena, tad mes visi
laimėjome šią nuostabią kosminę loteriją.
Mes čia. Puiku.
Tad, kokioje realybėje mes norėtume gyventi?
Ar norime gyventi ypatingoje realybėje?
Kas būtų, jei gyventume tobuliausioje įmanomoje visatoje?
Įsivaizduokite egzistencinį spaudimą
stengiantis tapti tobulais,
ir jos nesumenkinti.
Arba, kas jei gyventume pilniausioje įmanomoje realybėje?
Tuomet mūsų egzistencija būtų garantuota,
nes viskas, kas įmanoma,
egzistuoja toje realybėje,
bet mūsų pasirinkimai būtų beprasmiai.
Jei iš tiesų moraliai kovojau ir kentėjau,
ir nusprendžiau elgtis teisingai,
ar tai būtų reikšminga,
kuomet yra begalinis mano
versijų skaičius,
besielgiančių teisingai
ir begalė besielgiančių blogai.
Mano pasirinkimai tampa beprasmiai.
Mes nenorime gyventi tokioje ypatingoje visatoje.
O kalbant apie ypatingąją nebūties visatą,
tuomet mes čia nesišnekučiuotume.
Tad manau, jog gyvenant eilinėje vidutiniškoje visatoje
esti bjaurių ir malonių mažmožių:
geruosius galime padidinti,
o bjauriuosius sumažinti
ir tai mums suteikia prasmę gyventi.
Visata yra absurdiška,
bet vis tiek galime susikurti tikslą
ir tai yra gerai,
tad bendras realybės vidutiniškumas
gerai dera su vidutiniškumu, kurį
visi juntame savo būties esmėje.
Žinau, kad jį jaučiate.
Žinau, jog jūs visi ypatingi,
bet visi slapta esate vidutinybės,
nemanote?
(Juokas.) (Plojimai.)
Tad, galite sakyti, jog šis galvosūkis, būties mįslė
tėra paikas triukas.
Jūsų nestebina visatos egzistencija
ir esate jaukioje kompanijoje.
Bertrand Russel sakė,
„Turėčiau sakyti, kad visata yra ir tiek.“
Tik grubus faktas.
Mano profesorius Kolumbijoje, Sidney Morgenbesser,
nuostabus filosofuojantis aštrialiežuvis,
kuomet jam pasakiau: „Profesoriau,
kodėl yra kažkas vietoje nieko?“
O jis atsakė: „Net jei būtų niekas,
tu vis tiek nebūtum patenkintas.“
Tad – (juokiasi) – gerai.
Jūs nepakerėti. Man nerūpi.
Tačiau pabaigai pasakysiu kai ką,
kas būtinai jus nustebins,
nes tai nustebino visus genialius, nuostabius žmones,
kuriuos sutikau šioje TED konferencijoje,
kai pasakiau jiems:
Aš niekuomet gyvenime neturėjau mobiliojo telefono.
Ačiū.
(Juokas.) (Plojimai.)