מדוע היקום קיים?
מדוע יש -- בסדר, בסדר. [צחוק]
זאת תעלומה קוסמית. גלו קצת יראת-כבוד.
מדוע ישנו עולם, מדוע אנו נמצאים בו,
ומדוע יש משהו במקום כלום?
זאת הרי שאלת ה"מדוע" המוחלטת ביותר.
אדבר אם כן על תעלומת הקיום,
על חידת הקיום,
היכן אנו עומדים בטיפול בה,
ומדוע צריך להיות לכם איכפת,
ואני מקווה שבאמת איכפת לכם.
הפילוסוף ארתור שופנהאואר אמר
שמי שלא תוהים באשר למקריות של קיומם,
באשר למקריות קיומו של עולמם,
לוקים בשכלם.
גישה מחמירה במקצת, ובכל זאת... [צחוק]
התעלומה הזו נחשבה
לנשגבת ולנוראה ביותר,
לשאלה העמוקה ומרחיקת-הראות ביותר
שהאדם מסוגל לשאול.
היא עינתה הוגים גדולים. לודוויג ויטגנשטיין,
אולי הפילוסוף הגדול ביותר של המאה ה-20,
נדהם מכך שהעולם בכלל קיים.
הוא כתב ב"טרקטטוס" שלו, בהנחה 4.66:
"המסתורין איננו בדברים שקיימים בעולם,
"אלא קיומו של העולם עצמו."
ואם אינכם אוהבים שהאמרות שלכם
מקורן בפילוסופים, מה בדבר מדענים?
ג'ון ארצ'יבלד ווילר, אחד הפיזיקאים הדגולים
של המאה ה-20,
מורהו של ריצ'רד פיינמן,
מי שטבע את המונח "חור שחור",
אמר: "אני רוצה לדעת
"מדוע קוונטום?
"מדוע יקום? מדוע קיום?"
וחברי, מרטין איימיס --
מצטער על איזכור השמות הרבים בהרצאה הזו,
יהיה עליכם להתרגל לכך --
חברי היקר מרטין איימיס אמר פעם... [צחוק]
שאנו נמצאים במרחק של 5 איינשטיינים מהתשובה
על תעלומת מקורו של היקום.
ואין לי ספק שיש 5 איינשטיינים כאן באולם, הערב.
יש כאן איינשטיינים? הרימו ידיים. לא? לא? לא?
אין איינשטיינים? בסדר.
אז השאלה הזו, מדוע יש משהו במקום כלום,
השאלה הנשגבת הזו, הועלתה מאוחר למדי
בהיסטוריה של ההשכלה.
זה היה לקראת סוף המאה ה-17,
והפילוסוף לייבניץ הוא שהעלה אותה,
בחור חכם מאד, לייבניץ,
האיש שהמציא את חשבון האינסופיים
ללא שום קשר לאייזק ניוטון, בערך באותה העת,
אבל בעיני לייבניץ, ששאל מדוע יש משהו במקום כלום,
לא היה מדובר בתעלומה גדולה.
הוא היה, או התיימר להיות,
נוצרי שמרני בהשקפתו המטפיזית,
והוא אמר שברור מדוע העולם קיים:
משום שאלוהים ברא אותו.
ואלוהים ברא אותו יש מאַין.
עד כדי כך מגיעה עוצמתו של אלוהים.
הוא לא זקוק לשום חומר קיים מראש כדי לעצב ממנו עולם.
הוא מסוגל לברוא אותו מן האַין הגמור,
בריאה "אקס ניהילו", יש מאַין.
ואגב, זה גם מה שרוב האמריקנים מאמינים בו בימינו;
בעיניהם אין שום תעלומה בקיום:
אלוהים יצר אותו.
אז הבה ננסח זאת במשוואה.
אין לי שקופיות, לכן אציג בפנטומימה את העזרים החזותיים שלי,
ואתם תפעילו את דמיונכם.
אז המשוואה היא אלוהים ועוד כלום שווה העולם.
בסדר? זאת המשוואה.
ואולי אינכם מאמינים באלוהים.
אולי אתם אתאיסטיים מדעיים
או אתאיסטים לא-מדעיים, אך אינכם מאמינים באלוהים.
והמשוואה לא מספקת אתכם.
אגב, גם אם יש לנו משוואה זו,
"אלוהים ועוד כלום שווה העולם",
הרי שכבר יש בעיה:
מדוע אלוהים קיים?
לא די בהגיון להצדיק את קיומו של אלוהים,
אלא אם אתם מאמינים בטיעון האונטולוגי,
ואני מקווה שלא, כי הוא איננו טיעון טוב.
אז מתקבל על הדעת שאם אלוהים קיים,
הוא עשוי לתהות: "אני נצחי, יש לי עוצמה מוחלטת,
"אבל מאיפה באתי?"
[צחוק]
"מניין הנני?"
אלוהים דובר בלשון רשמית יותר--
[צחוק]
לפי תיאוריה אחת, אלוהים כל-כך השתעמם
מלתהות על חידת קיומו הוא,
עד כי ברא את העולם רק כהסחת-דעת לעצמו.
בכל מקרה, נעזוב את אלוהים,
נוציא את אלוהים מהמשוואה ונקבל:
_______ ועוד כלום שווה העולם.
אם אתם בודהיסטים,
אולי תרצו להפסיק כאן,
כי בעצם מה שקיבלתם הוא
"כלום שווה העולם",
ועקב הסימטריה של הזהות, זה אומר
שהעולם שווה כלום, בסדר?
ובעיניו של בודהיסט, העולם הוא פשוט ערימת כלום.
זו סתם ריקנות קוסמית גדולה.
ואנו סבורים שיש המון משהו,
אבל זה משום שאנו עבדים לתשוקותינו.
אם נניח לתשוקותינו להתפוגג,
נראה את העולם כמות שהוא:
ריקנות, אַין,
ונחליק לתוך מצב האושר של הנירוונה,
שהוגדרה כמצב שבו
לאדם יש מספיק חיים כדי ליהנות מכך שהוא מת.
[צחוק] זאת חשיבה בודהיסטית.
אבל אני מערבי, ואני עדיין מוטרד
בנוגע לחידת הקיום, כך שאני מקבל
_______+--
זה תיכף ייעשה רציני, אז--
______ ועוד כלום שווה העולם.
מה נשים במקום הריק?
מה עם המדע?
המדע הוא מורה הדרך הטוב ביותר שיש לנו לגבי טיב המציאות,
והתחום המדעי הבסיסי ביותר הוא הפיזיקה,
שאומרת לנו מהי באמת המציאות העירומה,
שחושפת את מה שאני מכנה הראמש"ה:
"הריהוט האמיתי והמוחלט של היקום".
אז אולי הפיזיקה תמלא את המקום הריק הזה,
ואכן, מאז סוף שנות ה-60 לערך, או סביב 1970,
הפיזיקאים התיימרו להציג
הסבר מדעי טהור לאופן שבו
יקום כמו שלנו יכול לצוץ במציאות
יש מאַין,
תנודה כמותית מתוך הרִיק.
סטיבן הוקינג נמנה על הפיזיקאים האלה,
ולאחרונה, גם אלכס וילנקין,
וכל העניין זכה לפופולריות
הודות לפיזיקאי מעולה נוסף וחבר שלי,
לורנס קראוס, שכתב ספר בשם:
"יקום מתוך האַין",
ולורנס סבור ש --
הוא אתיאסט לוחמני, אגב,
והוא סילק את אלוהים מן התמונה.
חוקי תיאוריית השדה הקוונטי,
הפיזיקה העדכנית ביותר, מסוגלים להוכיח
איך מתוך האַין המוחלט,
ללא מרחב, ללא זמן, ללא חומר, ללא כלום,
גוש קטן של רִיק כוזב
מסוגל לעבור תנודה ולהתקיים,
ואז, דרך נס ההתפשטות,
להתפוצץ לכדי הקוסמוס העצום והמגוון הזה
שאנו רואים מסביבנו.
טוב, זהו תרחיש גאוני.
זה מאד ספקוליטיבי, זה מרתק.
אבל יש לי בעיה רצינית איתו,
והבעיה היא זו:
זאת השקפה דתית-כביכול.
לורנס חושב שהוא אתאיסט,
אבל הוא עדיין משועבד להשקפת-עולם דתית.
הוא רואה בחוקי הפיזיקה מעין צווים נשגבים.
בעיניו, חוקי תיאוריית השדה הקוונטי
הם כמו הצו "ויהי אור".
לחוקים יש איזה כוח אונטולוגי או יכולת
לברוא את התהום
שאוצרת בתוכה את היֵש.
הם יכולים לצוות על העולם להתקיים מתוך האַין.
אבל זאת ראיה פרימיטיבית מאד של חוק פיזיקלי, נכון?
ידוע לנו שחוקי הפיזיקה הם למעשה
תיאורים כלליים של דפוסים ותבניות קבועות
בעולם.
הם לא מתקיימים מחוץ לעולם.
אין להם כוח אונטולוגי משלהם.
הם לא יכולים לצוות שעולם כלשהו יתקיים מתוך האַין.
זאת השקפה ראיה פרימטיבית מאד על מהותו של חוק פיזיקלי.
ואם אינכם מקבלים את דעתי בעניין זה,
הקשיבו לסטיבן הוקינג,
שהציג בעצמו מודל של הקוסמוס
שהסביר את עצמו,
שלא נזקק לשום גורם חיצוני, שום בורא,
ואחרי שהציע את המודל,
הוקינג הודה שהוא עדיין תוהה.
הוא אמר שהמודל הזה הוא סתם משוואות.
מה מפיח חיים במשוואות
ויוצר עולם שאותו תוכלנה לתאר? זה הפליא אותו.
אז אין די במשוואות כדי לחולל את הקסם
ולפתור את חידת הקיום.
וחוץ מזה, אפילו אם החוקים יכלו לעשות זאת,
מדוע דווקא מערכת-חוקים זו?
מדוע דווקא תיאוריה של שדה קוונטי,
שמתארת יקום בעל מספר מסוים של כוחות
וחלקיקים וכן הלאה?
מדוע לא מערכת-חוקים שונה לחלוטין?
יש הרבה מאד מערכות חוקים עקביות מבחינה מתמטית.
למה לא בלי חוקים בכלל? למה לא אַין מוחלט?
אז זאת בעיה, תאמינו או לא,
שהוגים פיזיקאים אכן מקדישים לה מחשבה רבה,
ובנקודה זו הם מפתחים נטיה מטפיזית,
ואומרים, נניח, שאולי מערכת החוקים
שמתארת את יקומנו,
היא רק מערכת-חוקים אחת
והיא מתארת חלק אחד של המציאות,
ואולי כל מערכת-חוקים עקבית
מתארת חלק כלשהו של המציאות,
ולמעשה, כל העולמות האפשריים מבחינה פיזיקלית
אכן מתקיימים. כולם ישנם.
אנו פשוט רואים חלק זעיר מן המציאות
שאותו מתארים חוקי תיאוריית השדה הקוונטי,
אבל יש עוד הרבה מאד עולמות,
חלקי מציאות שמתוארים
ע"י המון תיאוריות שונות
ששונות מאלו שלנו בדרכים שאיננו מסוגלים לדמיין,
והן זרות ומוזרות באופן בלתי-נתפש.
סטיבן וויינברג,
אבי המודל התקני של פיזיקת החלקיקים,
השתעשע בעצמו עם הרעיון הזה,
לאמור, שכל המציאויות האפשריות אכן קיימות.
בנוסף, יש פיזיקאי צעיר בשם מקס טגמארק,
שמאמין שכל המבנים המתמטיים קיימים,
ושקיום מתמטי זהה לקיום פיזי.
יש לנו, אם כן, ריבוי עצום ועשיר זה של יקומים
שמקיף את כל האפשרויות הלוגיות.
כשמרחיבים מאד חשיבה מטפיזית זו,
אותם פיזיקאים, וגם פילוסופים,
חוזרים למעשה לרעיון ישן-נושן
שהגה אפלטון,
הלא הוא הרעיון של השפע או הפריון
של שרשרת ההווייה הגדולה,
כלומר, שהמציאות הינה עשירה ככל האפשר.
היא רחוקה מכל אַין ככל שרק אפשר.
אז יש לנו כעת שתי גישות קיצוניות אלה.
מצד אחד, האַין המוחלט,
ומנגד, חזון זה של מציאות
שמקיפה כל עולם שניתן להעלות על הדעת,
בקיצוניות השניה: המציאות הכי עשירה שבגדר האפשר,
אַין, המציאות הפשוטה ביותר האפשרית.
מה נמצא בין שתי הקיצונויות האלה?
יש כל מיני מציאויות-ביניים
שכוללות דברים מסוימים ומייתרות דברים אחרים.
ואחת ממציאויות הביניים הללו
היא, נאמר כך, המציאות האלגנטית ביותר מבחינה מתמטית,
שמתעלמת מן החלקים הלא-אלגנטיים,
האַ-סימטריוֹת המכוערות וכן הלאה.
יש פיזיקאים שיאמרו לכם
שאנו אכן חיים במציאות הכי אלגנטית.
אני חושב שבריאן גרין יושב בקהל,
והוא כתב ספר בשם: "היקום האלגנטי".
הוא טוען שהיקום בו אנו חיים, הוא מבחינה מתמטית אלגנטי ביותר.
אל תאמינו לו. [צחוק]
זוהי תקווה מתחסדת; הלוואי וזה היה נכון,
אבל נדמה לי שפעם הוא התוודה בפני,
שזהו בעצם יקום מכוער.
הוא בנוי בצורה מטופשת,
יש בו יותר מדי קבועי-צימוד ויחסי מסה שרירותיים
ויותר מדי משפחות של חלקיקי יסוד,
ומה לעזאזל היא "אנרגיה אפלה"?
זהו מתקן שבנוי ממקלות מודבקים במסטיק;
זה איננו יקום אלגנטי. [צחוק]
וישנו גם הטוב שבכל העולמות האפשריים, במובן מוסרי.
- עכשיו עליכם להתמלא ביראת-כבוד --
עולם שבו יצורים מרגישים אינם סובלים ללא טעם,
שבו אין דברים כמו
סרטן אצל ילדים או שואה.
הוא תפישה מוסרית.
בכל אופן, בין האַין
לבין המציאות העשירה ביותר,
יש מגוון מציאויות ייחודיות.
האַין הוא ייחודי. זו המציאות הפשוטה ביותר.
וישנה גם המציאות האלגנטית ביותר שבגדר האפשר.
זה ייחודי.
המציאות העשירה ביותר האפשרית היא ייחודית.
אבל מה אנו מייתרים?
ישנן גם המציאויות המגעילות והגנריות,
שאינן ייחודיות בשום דרך,
שהן די אקראיות,
ורחוקות במידה אינסופית מן האַין,
ובכל זאת רחוקות לאין שיעור מן המלאוּת המוחלטת,
הן בגדר תערובת של תוהו וסדר,
של אלגנטיות וכיעור מתמטיים.
הייתי מתאר מציאויות אלה
כבלגן אינסופי, בינוני ולא-גמור,
מציאות סתמית, מעין מזבלה קוסמית.
ומציאויות אלה,
האם ישנה נוכחות אלוהית באחת המציאויות האלה?
אולי, אבל זו אלוהות לא מושלמת,
כמו האלוהות היהודית-נוצרית.
אלוהות שאיננה לגמרי טובה וחזקה.
זו אולי 100% אלוהות מיטיבה,
אך רק 80% יעילה, [צחוק]
וזה מתאר במידה רבה את העולם שאנו רואים סביבנו, לדעתי.
[צחוק]
לכן הייתי רוצה להציע שהפתרון
לתעלומת הקיום
הוא שהמציאות בה אנו קיימים
היא אחת מאותן מציאויות חסרות-ייחוד.
המציאות חייבת להתברר ככזו או אחרת:
אולי יתברר שהיא כלום,
ואולי הכל, או משהו באמצע.
אז אם יש לה איזו תכונה ייחודית,
שהיא באמת אלגנטית או באמת עשירה
או באמת פשוטה, כמו האַין,
זה יצריך הסבר.
אבל אם מדובר באחת מאותן מציאויות אקראיות וגנריות,
אין שום הסבר נוסף לקיומה.
ואכן, הייתי אומר
שזו המציאות בה אנו חיים.
זה מה שהמדע אומר לנו. זה מה---
בתחילת השבוע,
שמענו את המידע המרגש
לפיו תיאוריית ההתפשטות,
שחוזה מציאות גדולה, אינסופית, מבולגנת, שרירותית וחסרת-טעם,
היא כמו שמפניה עם המון קצף
שנשפכת לנצח מאיזה בקבוק,
יקום רחב-ידיים, רובו שממה
עם כיסים קטנים של קסם, סדר ושלווה,
תיאוריה זו זכתה לאישוש,
תרחיש ההתפשטות הזה אושר ע"י תצפיות
שערכו הרדיו-טלסקופים באנטארקטיקה
שצפו בחתימת גלי הכבידה
מהזמן שממש לפני המפץ הגדול.
אנו בטוח שכולכם יודעים על זה.
בכל אופן, לדעתי יש עדות מסוימת
לכך שזאת אכן המציאות שאנו תקועים איתה.
אז למה זה צריך להיות לכם איכפת?
ובכן -- [צחוק]
השאלה "מדוע העולם קיים?",
השאלה הקוסמית, מתחרזת עם שאלה אישית יותר:
"מדוע אני קיים? "מדוע אתם קיימים?"
הקיום שלנו נראה בלתי-סביר להפליא,
משום שיש מספר עצום של אפשרויות גנטיות אנושיות,
אם תוכלו לחשב אותן
לפי מספר הגנים והאללים וכן הלאה,
וחישוב כלאחר-יד יגלה לכם
שיש בערך 10 בחזקת 10,000
בני-אדם אפשריים מבחינה גנטית.
המספר הוא בין גוגול לגוגולפלקס.
ומספר בני-האדם שהתקיימו מאז ומעולם
הוא 100 מיליארד או 50 מיליארד,
זהו שבר אינסופי, כך שכולנו
זכינו בהגרלת הפיס הקוסמית המדהימה הזאת.
אנו כאן. בסדר.
אז באיזו מציאות אנו רוצים לחיות?
האם אנו רוצים לחיות במציאות ייחודית?
מה היה אילו חיינו במציאות הכי אלגנטית שבגדר האפשר?
תארו לעצמכם את הלחץ הקיומי שהיה מוטל עלינו,
להיות ראויים לכך, להיות אלגנטיים,
לא להוריד את הרמה.
או מה היה אילו חיינו במציאות הכי עשירה שבגדר האפשר?
ובכן, הקיום שלנו היה אז מובטח,
כי כל דבר אפשרי
היה קיים במציאות זאת,
אבל לבחירות שלנו לא היתה אז כל משמעות.
אם אני נאבק וסובל מבחינה מוסרית
ומחליט לנהוג נכון,
מה זה משנה?
כי יש מספר אינסופי של גרסאות שלי
שגם הן נוהגות נכון,
ומספר אינסופי של אנשים שנוהגים לא נכון.
אז לבחירות שלי אין כל משמעות.
אז איננו רוצים לחיות במציאות הייחודית הזו.
ובכל האמור במציאות הייחודית של האַין,
הרי שלא היינו משוחחים כאן.
אז לדעתי, החיים במציאות חסרת-ייחוד ובינונית,
שיש בה חלקים מגעילים וחלקים יפים,
שבה בכוחנו להגדיל את החלקים היפים
ולהקטין את החלקים המגעילים,
חיים כאלה נותנים לנו מטרה.
היקום הוא אבסורדי,
אבל אנו עדיין יכולים להגדיר מטרה,
וזאת מטרה טובה למדי,
וסך-כל הבינוניות של המציאות
משתקפת יפה בבינוניות
שכולנו חשים בלב הווייתנו.
וברור לי שאתם חשים בכך.
כולכם מיוחדים,
ובכל זאת, בסתר ליבכם אתם בינוניים,
נכון?
[צחוק] [מחיאות כפיים]
בכל אופן, אולי תגידו שהחידה הזו, תעלומת הקיום,
היא סתם התעסקות מטופשת בחידות.
אינכם מתפעלים לנוכח קיומו של היקום
ואתם בחברה טובה.
ברטרנד ראסל אמר:
"הייתי אומר שהיקום פשוט נמצא, וזה הכל."
פשוט עובדה גסה.
והמרצה שלי באוניברסיטת קולומביה, סידני מורגנבסר,
פילוסוף וליצן נפלא,
כששאלתי אותו: "פרופסור מורגנבסר,
"מדוע יש משהו במקום כלום?"
אמר לי: "אפילו אם היה כלום,
"זה עדיין לא היה מספק אותך."
אז-- [צחוק] -- בסדר.
אז אתם לא מתפעלים. לא איכפת לי.
אבל אני רוצה לומר לכם משהו לסיום
שאני מבטיח לכם שידהים אתכם,
כי זה הדהים את כל האנשים
המבריקים והנפלאים שפגשתי בכנס TED זה,
כשאמרתי להם זאת, וזה הדבר:
מעולם, כל חיי, לא היה לי טלפון סלולרי.
תודה לכם.
[צחוק] [מחיאות כפיים]