Per què existeix l'univers?
Per què hi ha... (Rialles), ok, ok.
És un misteri còsmic. Siguin solemnes.
Per què hi ha un món, per què estem en ell
i per què hi ha alguna cosa en lloc de res?
És a dir, aquest "per què" és el més important.
Ara parlaré del misteri de l'existència,
l'enigma de l'existència,
que estem ara abordant,
i per què hauria d'importar-lis,
i espere que sí els importi.
El filòsof Arthur Schopenhauer va dir que
aquells que no es pregunten per la contigència de l'existència,
la contingència de l'existència del món,
són mentalment deficients.
És una mica dur, però així és. (Rialles)
Per això ha estat anomenat el més sublime
i impressionant misteri,
la pregunta més profunda i transcendental
que l'home pugui plantejar.
Ha obssesionat a grans pensadors.
A Ludwig Wittgenstein, potser el filòsof
més important del segle XX,
li sorprenia que hagi d'haver un món.
Va escriure en el seu "Tractatus", Proposició 4.66,
"No és la manera en què es disposen les coses al món
el que és místic,
sinó que el món existeix."
I si no els agrada que els vostres epigrames
provinguin d'un filòsof, vegem llavors un científic.
John Archibald Wheeler, un dels físics més importants
del segle XX,
el professor de Richard Feyman,
que va encunyar el terme "forat negre",
va dir: "Vull saber
com és això del quantum,
el perquè de l'univers, de l'existència."
I el meu amic Martin Amis,
ho sento, però he d'esmentat molts noms,
així que acostumin-se,
el meu estimat amic Martin Amis va dir... (Rialles)
que estem a cinc Einsteins de resoldre
el misteri de l'origen de l'univers.
I estic segur que hi ha cinc Einsteins
entre el públic aquesta nit.
Algun Einstein? Alcin la mà.
Cap Einsteins? D'acord.
Llavors, aquesta pregunta de per què hi ha alguna cosa en lloc de res,
aquesta pregunta sublime va plantejar-se
prou tard en la història intel·lectual.
Va ser a finals del segle XVII,
quan el filòsof Leibniz va preguntar-ho,
un home molt llest, Leibniz,
que va inventar el càlcul
de forma independient a Isaac Newton, per la mateixa època,
però per a Liebniz, que va preguntar el perquè de l'existència,
això no va ser un gran misteri.
Va ser o fingia ser
un cristià ortodox amb una visió metafísica,
i va dir que era obvi per què el món existeix:
perquè Déu el va crear.
I, de fet, el va crear del no-res.
Així de poderós és Déu.
No li cal cap material preexistent per dissenyar el món.
Pot crear a partir de l'absolut buit,
creació ex-nihilo.
I això és el que creuen
la majoria del americans avui dia.
Per a ells no hi ha cap misteri,
Déu va crear tot.
Posem-ho en una equació.
No tinc diapositives, així que faré mímica,
utilitzin la seva imaginació.
Així seria: Déu + res = el món.
¿D'acord? Aquesta seria l'equació.
Però potser no creen en Déu.
Potser són científics ateus
o ateus no científics, i no creuen en Déu,
i no es senten satisfets.
Per cert, fins i tot amb aquesta equació,
Déu + res = el món,
hi ha un problema:
Per què existeix Déu?
No existeix no més per lògica,
llevat que creen en el argument ontològic,
i espere que no, perquè no és un bon argument.
Per tant, és concebible, si Déu existís,
podria pensar: sóc etern, tot poderós,
però d'on vinc?
(Rialles)
D'on procedeixo?
Déu parla més formal.
(Rialles)
Així, una teoria seria que Déu estava tan avorrit
meditant sobre la seva existència,
que va crear el món només per distracció.
Però deixem a Déu a un costat.
Llevant a Déu de l'equació: tenim
_____ + res = el món.
Ara, si són budistes,
pot ser que vulguin parar açí,
perquè el que teniu és bàsicament:
res = el món,
i per simetria d'identitat, seria:
el món = res. ¿No?
I per a un budista, el món és un munt de res.
Simplement una vacuïtat còsmica.
I creiem que hi ha un munt d'alguna cosa,
però això és perquè el nostres desitjos ens esclavitzen.
Si deixessim que s'esfumessin,
veuríem el món com és realment,
una vacuïtat, el no-res,
i entraríem en l'estat de felicitat del nirvana,
que es va definir com tenir
la suficient vida per gaudir d'estar mort. (Rialles)
Així és el pensament budista.
Però sóc occidental i segueixo preocupat
amb l'enigma de l'existència, llavors tinc:
_____ + (aixó serà seriós
en un minut, llavors)
_____ + res = el món.
Què posarem en aquest buit?
Bé, què hi ha de la ciència?
La ciència és la nostra millor guia per la naturalesa de la realitat,
i la ciència més essencial és la física.
Això ens mostra que la realitat està al descobert,
que revel·la el que jo anomeno
el mobiliari veritable i definitiu de l'univers.
Potser la física ompli aquest buit,
i de fet, des de finals del anys 60 o al voltant dels 70,
els físics han pretès donar
una explicació purament científica a com
l'univers podria haver aparegut
de l'absolut no-res,
una fluctuació quàntica fora del buit.
Stephen Hawking és un d'aquests físics,
més recent és Alex Vilenkin,
i tot això s'ha popularitzat
per un altre fantàstic físic amic meu,
Lawrence Krauss, que va escriure el llibre titulat
"A Universe from Nothing",
i Lawrence pensa que ha donat...
(és ateu, per cert), per tant,
ha tret a Déu de la seva equació.
Les lleis de la teoria quàntica,
la física més actual, pot mostrar com
de l'absolut no-res,
on no existeix l'espai, el temps ni la matèria,
una palleta de fals buit
pot fluctuar en l'existència,
i així, per miracle d'inflació,
esclata en aquest enorme cosmos multicolor
que hi ha al nostre voltant.
D'acord, aquest és un escenari molt enginyós.
És molt especulatiu, és fascinant.
Però li trobo un problema,
i el problema és aquest:
És una postura pseudo-religiosa.
Lawrence pensa que és ateu,
però està condicionat per un món religiós.
Veu les lleis físiques como si fossin ordres divines.
Les lleis de la teoria quàtica per a ell
són com fiat lux, "sigui la llum".
Les lleis tenen una mena de poder o pes ontològic
que poden formar l'abisme,
això és eloqüent amb l'ésser.
Poden donar-li existència a un món del no-res.
Però això és una visió molt primitiva
de la llei física, no?
Sabem que les lleis físiques són
descripcions generalitzades de patrons i regularitats
en el món.
No existeixen fora del món.
No tenen el seu pròpi núvol òntic.
No poden donar-li existència a un món del no-res.
És una postura molt primitiva
de les lleis científiques.
I si no em creuen a mi,
escoltin Stephen Hawking,
que va proposar un model del cosmos
autocontingut,
no requeria cap causa externa, cap creador,
i després d'aquesta proposta,
Hawking va admetre que seguia desconcertat.
Va dir: aquest model és només equacions.
Que provoca crítiques a les equacions
i crea un món per descriure-les.
Això el desconcertava,
així les equacions no poden fer màgia per si soles,
no poden resoldre l'enigma de l'existència.
A més, fins i tot si poguessin,
per què aquestes lleis?
Per què la teoria quàntica que descriu
un univers amb un nombre de forces, partícules, etc.?
Per què no unes lleis totalment diferents?
Hi ha moltes lleis matemàticament coherents.
Per què no cap llei? Per què no l'absolut no-res?
Això és un problema, ho creguin o no,
que dóna molt que pensar als físics,
i, arribats a aquest punt, tendeixen a la metafísica,
potser aquestes lleis
que descriuren l'univers,
són només unes lleis
i descriuen una part de la realitat,
però potser cada conjunt de lleis coherents
descrigui una altra part de la realitat,
i, de fet, tots els mons físics possibles
existeixen realment, hi són fora.
Només veiem una part diminuta de la realitat
que les lleis de la teoria quàntica descriuen,
però hi ha molts altres mons,
parts de la realitat descrites
per teories molt diferents
que són diferent a les nostres d'una manera inimaginable,
que són realment exòtiques.
Steven Weinberg, el pare
del model estàndard de les partícules físiques,
ha coquetejat amb aquesta idea,
que totes les realitats possibles existeixen.
A més, Max Tegmark, un físic més jove,
creu en l'existència de totes les estructures matemàtiques
i creu que l'existència matemàtica
és el mateix que l'existència física,
així tenim aquest multivers immensament ric
que abasta tota possibilitat lògica.
Per dur a terme aquesta idea metafísica,
aquests físics i filòsofs estàn
remuntant-se a la vella idea
que ens porta a Plató.
És el principi de plenitud o fecunditat,
o la gran cadena de l'ésser,
que la realitat és el més completa possible.
Està tan distant del no-res
com és possible.
Així tenim ara aquests dos extrems.
D'una banda, tenim el no-res
i d'altra, tenim aquesta visió de la realitat
que abasta tot món imaginable:
la realitat més amplia possible;
el no-res seria la realitat més simple.
I què hi ha entre aquests dos extrems?
Tota mena de realitats intermèdies
que inclouen algunes coses i rebutgen altres.
I una d'aquestes realitats
és matemàticament la realitat més elegant,
que deixa fora les parts poc elegants,
les asimetries més lletges, etc.
Llavors, hi ha alguns físics que els diran
que estem vivint en la realitat més elegant.
Crec que Brian Greene està entre el públic,
ell va escriure un llibre titulat: "The Elegant Universe".
Defensa que l'univers en què vivim
és matemàticament molt elegant.
No el creguin. (Rialles)
És una esperança infundada, tant de bo fos veritat,
però crec que l'altre dia em va admetre
que l'univers és realment lleig.
Està construït de forma estúpida,
és massa arbitrari amb les constants
les relacions de masses,
i les famílies de partícules elementals supèrflues,
i què dimonis és l'energia fosca?
És un aparell de fer pompes de xiclet.
No és un univers elegant. (Rialles)
I després està el millor de tots els mons possibles
en un sentit ètic.
Ara haurien de ser solemnes,
perquè és un món en què les persones sensibles
no pateixen sense necessitat,
en el qual no hi ha coses com
el càncer infantil o l'Holocaust.
Això és una concepció ètica.
En fi, llavors entre el no-res
i la realitat més àmplia
hi ha realitats especials.
El no-res és especial: és la més simple.
Després està la realitat mes elegant:
això és especial.
La realitat més amplia possible: això és especial.
Però què se'ns escapa aquí?
Hi ha també realitats de pacotilla i genèriques
que no són especials en absolut,
que són aleatòries.
Disten infinitament del no-res,
però no arriben a ser realitats completes.
Són una mescla de caos i ordre,
d'elegància matemàtica i lletjor.
Jo descriuria aquestes realitats
com un embolic infinit, mediocre i incomplet,
una realitat genèrica, una espècie d'escombraries còsmiques.
I en aquestes realitats,
hi ha alguna deitat?
Potser, però la deitat no és perfecta
com la judeocristiana.
La deitat no és tota bondad ni totpoderosa.
Podria ser 100% malèvola,
però només 80% efectiva,
la qual cosa descriu prou bé el món que ens envolta, crec jo. (Rialles)
Per tant, m'agradaria proposar que la solució
a l'enigma de l'existència
sigui que la realitat en la qual existim
és una d'aquestes realitats genèriques.
La realitat ha d'aparèixer d'alguna forma.
Pot resultar que sigui res
o tot o alguna cosa intermèdia.
Així que si té alguna característica especial,
com ser totalment elegant o completa
o simple, com el no-res,
això caldria una explicació.
Però si és una d'aquestes realitats aleatòries i genèriques,
no hi ha explicacions.
I de fet, diria que
aquesta és la realitat en la qual vivim.
Això és el que ens diu la ciència.
Al principi de la setmana,
teníem la fascinant informació que
la teoria de la inflació, que prediu una realitat gran,
infinita, arbitrària, caòtica i sense sentiu,
és com una gran escuma de xampany
que surt d'una ampolla sense fi,
un univers vast, quasi un desert
amb petits punts d'encant, ordre i pau.
Això ha sigut confirmat,
aquest escenari inflacionari, mitjançant observacions
amb radiotelescopis a l'Antàrtida
que van detectar les marques de les ones gravitacionals
de just abans del Big Bang.
Estic segur que tots saben això.
En tot cas, crec que hi ha algunes proves
que aquesta realitat és la que ens té encallats.
Però per què els hauria d'importar?
Bé, (Rialles),
la pregunta: "per què existeix l'univers?"
és la pregunta còsmica, relacionada
amb una pregunta més personal:
Per què existeixo? Per què existeixen?
Ja saben, la nostra existència semblaria increïblement improbable,
perquè hi ha un nombre enorme d'humans genèticament possibles,
si es pot calcular mirant
el nombre de gens, d'al·lels, etc.
I un càlcul aproximat mostraria que
hi ha uns 10 a la 10 000
d'humans possibles, genèticament.
Això està entre un googol i un googolplex.
I el nombre d'humans que han existit
és d'entre 100 000 i 50 000 milions,
una fracció infinitesimal, així que tots
hem guanyat la increïble loteria còsmica.
Estem açí.
Llavors, en quina classe de realitat volem viure?
Volem viure en una realitat especial?
I si estiguéssim vivint en la realitat més elegant possible?
Imaginin la pressió que suportaríem
vivint així, sent elegants
per no desentonar.
I si estiguéssim vivint en la realitat més completa?
La nostra existència estaria garantida,
perquè l'existència de cada cosa
és possible aquí,
però les nostres eleccions no tindrien sentit.
Si tinc un dubte moral i em turmenta,
i decideixo fer el correcte,
quina differència hauria,
perquè hi ha un nombre infinit
de versions de mi
fent també el correcte
i un nombre infinit fent l'incorrecte.
Les meves eleccions no importarien.
Per tant, no ens agradaria aquesta realitat.
Pel que fa a la realitat especial del no-res,
no estaríem tenint aquesta conversa.
Crec que viure en una realitat genèrica és mediocre,
hi ha coses dolentes i bones,
i podriem fer les bones créixer,
i les dolentes menys visibles.
Això ens dóna una mena d'objectiu en la vida.
L'univers és absurd,
però podem construir un propòsit,
això és una cosa positiva,
i tota la mediocritat de la realitat
estaria en harmonia amb la mediocritat
que sentim en el nucli del nostre ésser.
I sé que ho senten.
ja sé que tots són especials,
però són mediocres en secret,
no ho creuen?
(Rialles) (Aplaudiments)
Pot ser que pensin que tot aquest misteri de l'existència és només que
una forma ximple de crear misteri.
L'existència de l'univers no els sorpèn
i estan ben acompanyats.
Bertrand Russel va dir:
"Hauria de dir que l'univers només hi és, i això és tot".
Un fet cru.
I el meu professor a Columbia, Sidney Morgenbesser,
un gran bromista filosòfic,
doncs li vaig dir: "Professor,
per què hi ha alguna cosa en lloc de res?"
I em va dir: "Encara que no hi hagués res,
seguiries sense estar satisfet".
Llavors... (Rialles) d'acord.
No estan sorpresos, no importa.
Però els diré una cosa per concloure
que els garanteixo que els sorprendrà,
perquè ha sorprès a tota la gent brillant
que he conegut en aquesta conferència de TED,
quan els vaig dir el següent:
Mai he tingut un telèfon mòbil.
Gràcies.
(Rialles) (Aplaudiments)