Tristețea e parte a experienței umane,
însă timp de secole a existat o dispută aprigă
cu privire la ce anume e și ce ar trebui să facem cu ea.
În termenii cei mai simpli, tristețea e adesea considerată
o reacție firească în fața unei situații dificile.
Te simți trist când se mută un prieten sau moare un animal de companie.
Când un prieten îți spune că e trist de obicei îl întrebi ce s-a întâmplat.
Dar presupunerea că tristețea are o cauză externă, în afara sinelui,
e o idee relativ nouă.
Medicii Greciei antice nu priveau tristețea în acest fel.
O considerau un fluid corporal de culoare închisă.
Potrivit teoriei sistemului umoral,
trupul și sufletul omului erau controlate de patru fluide numite umori
și echilibrul dintre ele influența în mod direct sănătatea și temperamentul.
Cuvântul „melancolie” derivă din „melaina kole”,
în grecește „bilă neagră”, umoarea considerată a cauza tristețea.
Prin schimbarea dietei și cu ajutorul medicilor,
se poate restaura echilibrul umoral.
Chiar dacă azi știm mai multe despre sistemele
care guvernează organismul uman,
concepțiile grecești despre tristețe se regăsesc în teoriile actuale,
nu despre tristețea simțită ocazional, ci despre depresia clinică.
Doctorii sunt convinși
că anumite stări emoționale inexplicabile pe termen lung
sunt măcar parţial legate de procesele chimice din creier,
adică de echilibrul dintre diverse substanțe chimice din creier.
Ca și în vechiul sistem grecesc,
modificarea acestui echilibru poate afecta drastic reacția noastră
în fața unor circumstanțe extreme.
Există și o îndelungată tradiție de stabilire a valorii tristeţii,
dezbatere care promovează argumentul
că tristețea nu e doar inevitabilă, ci și esențială vieţii.
Dacă nu ați fost melancolic niciodată,
ați pierdut o experiență din ceea ce înseamnă să fii om.
Mulți gânditori au susținut că melancolia e necesară înțelepciunii.
Robert Burton, născut în 1577,
și-a dedicat viața studiului cauzelor și experiențelor tristeţii.
În capodopera sa: „Anatomia melancoliei”,
a afirmat: „Cel care devine mai înțelept devine mai trist”.
Poeții romantici ai secolului XIX credeau că melancolia
ne permite o mai bună înțelegere a altor emoții profunde,
ca frumusețea și bucuria.
A înțelege durerea arborilor care-și pierd frunzele toamna,
înseamnă a înțelege pe deplin ciclul vieții care aduce florile primăvara.
Înțelepciunea și inteligența emoțională par însă nevoi mult prea mari.
Oare tristețea are valoare
la un nivel fundamental, tangibil, poate chiar evolutiv?
Oamenii de știință cred că plânsul și sentimentul de a te simți părăsit
i-au ajutat pe strămoșii noștri să dezvolte legături sociale
și să obțină sprijinul de care aveau nevoie.
Tristețea, spre deosebire de mânie sau violență, era o expresie a suferinței
care putea imediat să aducă oameni aproape de cei care suferă,
iar asta a contribuit la prosperitatea individului și a comunității.
Probabil că a ajutat la crearea unității necesare supraviețuirii,
dar mulți s-au întrebat dacă suferința celor din jur
seamănă cu cea simţită de noi.
Poeta Emily Dickinson a scris:
„Măsor cu ochi pătrunzător orice durere-mi iese în cale –
Mă-ntreb de cântăreşte cât a mea Ori mai uşoară pare”.
Iar în secolul XX,
antropologii medicali, între care Arthur Kleinman,
au adunat dovezi despre modul în care vorbim despre durere,
sugerând că emoțiile nu sunt deloc universale
iar cultura, în special modul în care utilizăm limbajul,
influențează cum ne simțim.
Când vorbim despre suferinţă, o resimţim ca pe o ruptură,
în timp ce într-o cultură care vorbește de o inimă rănită,
experiența subiectivă e diferită.
Pe anumiţi gânditori moderni nu-i interesează să compare
subiectivitatea și universalitatea tristeții,
și mai degrabă ar folosi tehnologia ca să elimine suferința în ansamblu.
David Pearce sugerează faptul că ingineria genetică
și alte metode moderne,
pot schimba modul cum ne confruntăm cu durerea emoțională și fizică,
și propun reprogramarea ecosistemelor
ca nici animalele sălbatice să nu sufere.
Denumește acest proces „inginerie paradisiacă”.
Dar n-ar fi trist să existe o lume fără tristețe?
Strămoșii noștri, oamenii cavernelor, și poeții noștri preferați
s-ar putea să nu-şi fi dorit un astfel de paradis.
De fapt, singurul consens în legătură cu tristețea
e că oamenii au simţit-o dintotdeauna și că de mii de ani,
cel mai potrivit mod de a-i face față e să vorbim despre ea,
să încercăm să exprimăm în cuvinte ce simţim.
Cum spunea Emily Dickinson:
„Speranța e ceva cu pene Cuibărit în suflet,
Cântând melodia fără cuvinte la nesfârşit”.