Liūdesys yra žmogiškosios patirties dalis,
bet per amžius nebuvo sutarta
kas gi tai yra ir ką, jei yra ką, galime padaryti, kad jo išvengtume?
Paprastai apie liūdesį galvojame
kaip apie natūralią reakciją į sunkią situaciją.
Jaučiamės liūdni kai draugas persikelia gyventi į kitą vietą ar miršta gyvūnėlis.
Kai draugas sako „Man liūdna“,
mes dažnai atsakome „Kas atsitiko?“,
bet mūsų prielaida, kad liūdesys turi išorinį sukelėją yra
palyginus nauja.
Senovės Graikijos daktarai taip nemanė.
Jie tikėjo, kad liūdesys – tamsus skystis mūsų kūnuose.
Pasak jų sukurtos skysčių sistemos,
žmogaus kūnas ir siela kontroliuojama keturių skysčių, žinomų kaip humorai,
o jų balansas tiesiogiai lemia žmogaus sveikatą ir temperamentą.
Melancholija atsirado iš melaina kole –
žodžio, reiškiančio juodą tulžį, kūno skysčio, kaip manoma, sukeliančio liūdesį.
Pakeisdami mitybą arba naudodamiesi medicinina,
galime subalansuoti savo skrysčių sistemą.
Net žinant daug daugiau apie sistemas,
valdančias žmogaus kūną,
graikų idėjos apie liūdesį
rezonuoja su dabartinėmis pažiūromis
ne liūdesio, kurį jaučiame, prasme,
o klinikinės depresijos.
Daktarai mano, kad tam tikros ilgalaikės,
nepaaiškinamos emocinės būsenos yra dalinai susijusios su smegenų chemija -
įvairių cheminių medžiagų balansu smegenyse.
Kaip teigia skysčių sistema,
šių cheminių medžiagų balanso pakitimai gali smarkiai
veikti mūsų reakciją į sudėtingas aplinkybes.
Bandymai įžvelgti liūdesio reikšmę
turi ilgą istoriją.
Jūs galite išgirsti
stiprių argumentų, kad liūdesys yra ne tik
neišvengiama gyvenimo dalis, bet ir būtina.
Jeigu niekada nejautėte melancholijos,
praleidote vieną iš buvimo žmogumi dalių.
Dauguma mastytojų teigia, kad melancolija yra būtina, kad įgautume išminties.
Robert Burton, gimęs 1577,
praleido savo gyvenimą tirdamas liūdesio sukėlėjus.
Jo šedevre „Melancholijos anatomija“
rašoma „Tas kas didina išmintį, didina ir kančias.“
Ankstyvajame 19-ame amžiuje, romantizmo poetai tikėjo,
kad melancholija leidžia geriau suprasti kitas emocijas:
grožį ir džiaugsmą.
Kad suprastume medžių liūdesį rudenį krentant lapams
turime suprasti gyvenimo ciklą, kuris pavasarį atneša gėles.
Bet išmintis ir emocinis intelektas atrodo gan svarbūs poreikių hierarchijoje.
Ar liūdesys turi vertę paprastesniame,
materialiniame ar evoliuciniame lygyje?
Mokslininkai mano, kad verkimas ir atstumtumo pojūtis
buvo tai kas iš tikrųjų padėjo mūsų protėviams užtvirtinti socializacijos
pančius ir gauti reikiamą pagalbą.
Liūdesys, lyginant su pykčių ir žiaurumu buvo laikomas kančios simboliu,
kuris galėjo pritraukti kitus prie kenčiančio ir tai
padėjo tiek žmogui, tiek bendruomenei suklestėti.
Galbūt liūdesys padėjo sukurti sąjungą, kurios reikėjo
išgyvenimui, bet dauguma svarstė, ar kitų žmonių kančia
yra panaši į jų pačių kančią.
Poetė Emily Dickinson parasė:
„Aš atidžiai pamatuoju kiekvieno sutikto sielvartaujančio sielvartą ir svarstau,
ar jis toks pats kaip mano, ar mažesnis.“
20-ame amžiuje
medikai antropologai, tokie kaip Arthur Kleinman,
rinko įrodymus iš to kaip žmonės kalbėjo apie skausmą,
kad galėtų teigti, kad emocijos nėra universalios ir kad
mūsų kultūra, kalbos naudojimas,
gali veikti mūsų savijautą.
Kai kalbame apie sudaužytą širdį,
tas jausmas tampa mūsų patirties dalimi,
ir kultūra, kuri kalba apie sužeistą širdį, atrodo,
turi kitokią asmeninę patirtį.
Kai kurie šiuolaikiniai mąstytojai nesidomi
ar liūdesys subjektyvus ar universalus
ir mielai pasinaudotų technologijomis, kad pašalintų visas liūdesio formas.
David Pearce teigė, kad genetinė inžinerija
ir kiti šiuolaikiniai procesai
ne tik gali pakeisti žmonių jaučiamą emocinį ir fizinį skausmą,
bet ir kad pasaulio ekosistemos turi būti perkurtos,
kad laukiniai gyvūnai nekentėtų.
Šį projektą jis vadina: „Rojaus inžinerija.“
Bet argi nieko nėra liūdno pasaulyje be liūdesio?
Mūsų urviniai protėviai ir mylimieji poetai
gali nenorėti tokio rojaus.
Tiesą sakant, vieninteliai faktai apie liūdesį, dėl kurių buvo vieningai sutarta
yra kad dauguma visų laikų žmonių tai jautė
ir kad tūkstančius metų
geriausias būdas susitvarkyti su šia sunkia emocija
yra susijungti su ja, pabandyti išreikšti tai kas atrodo neišreiškiama.
Emily Dickinson žodžiais,
„Viltis yra su plunksnomis, gyvena sieloje, be žodžių niūniuoja
melodiją, ir niekada nesustoja.“