Mi definitivno razgovaramo sa teroristima, to nije sporno.
U ratu smo sa novom vrstom terorizma.
To je verzija dobrog, starog, tradicionalnog oblika terorizma,
ali upakovana za 21. vek.
Jedna od bitnijih stvari u borbi protiv terorizma
je, kako ga mi uopšte doživljavamo?
Upravo percepcija utiče na vaš odgovor na terorizam.
Ako imate tradicionalno shvatanje terorizma,
on bi se poistovećivao sa kriminalitetom, sa ratom.
Dakle, kako ćete da odgovorite na njega?
Prirodno bi bilo da uzvratite istom merom.
Da se borite protiv njega. Ako imate savremeniji pristup,
i vaše shvatanje terorizma je skoro uzrok-posledica,
onda iz toga sledi da su mere koje proizlaze iz toga
mnogo više asimetrične.
Živimo u modernom, globalnom svetu.
Teroristi su se adaptirali na njega.
To je nešto što i mi moramo da uradimo, a to znači da ljudi
koji rade na protivterorističkim aktivnostima
moraju bukvalno početi da koriste
savremene metode.
S moje strane, želeo sam da pogledam
terorizam kao da je globalni brend,
recimo, Koka Kola.
Oba su prilično loša po vaše zdravlje. (Smeh)
Ako ga posmatrate kao brend na takav način,
ono što ćete shvatiti je, da je to faličan proizvod.
Kao što smo rekli, prilično je loš po vaše zdravlje,
loš je po one na koje utiče,
a nije dobar po vas ni ako ste bombaš samoubica.
Ne radi ono što obećava na pakovanju.
Nećete zaista dobiti 72 device u raju.
To se neće desiti, ne verujem.
I nećete stvarno, u '80. da uništite kapitalizam
podržavajući neku od ovih grupa. To je gomila besmislica.
Ono što ćete shvatiti, je da ima Ahilovu petu.
Taj brend ima Ahilovu petu.
Pomenuli smo zdravlje,
ali mu trebaju potrošači da poveruju u njega.
Potrošači koji su mu potrebni su terorističke grupe.
Oni su ljudi koji veruju u brend, podržavaju ga,
snabdevaju ga i to su ljudi
kojima moramo da se približimo.
Moramo da napadnemo brend ispred njih.
Postoje 2 suštinska načina da to izvedemo, ako nastavimo sa temom brenda.
Prvi je da smanjimo njihovo tržište. To znači
da je naš brend protiv njihovog. Moramo da se takmičimo.
Moramo da pokažemo da smo bolji proizvod.
Ako pokušavam da pokažem da smo bolji proizvod,
verovatno se neću baviti stvarima poput zatvora Gvantanamo.
Tamo smo pričali o suzbijanju osnovne potrebe
za samim proizvodom. Tamo možete da vidite
siromaštvo, nepravdu, sve te stvari
koje hrane terorizam.
Druga stvar koja treba da se uradi je da se uzdrma proizvod,
da se napadne sam mit brenda, kao što smo rekli.
Znate, nema ničeg herojskog u ubijanju deteta.
Možda treba na to da se fokusiramo i da prenesemo tu poruku.
Moramo da otkrijemo opasnosti u proizvodu.
Naša ciljana publika nisu samo proizvođači terorizma,
kao što sam rekao, teroristi.
Nisu samo trgovci terorizmom,
a to su oni koji ga finansiraju, koji ga snabdevaju,
već korisnici terorizma.
Moramo da se približimo tim državama.
Tamo gde se regrutuju. Tamo gde dobijaju moć i snagu.
Odatle njihovi korisnici dolaze.
Mi moramo da pošaljemo našu poruku tamo.
Osnovne stvari su, moramo da imamo interakciju
u tim oblastima, sa teroristima, snabdevačima itd.
Moramo da se angažujemo, moramo da edukujemo,
i moramo da imamo dijalog.
Sada, ako pratimo ovu ideju brenda još nekoliko sekundi,
razmislite o sistemu dostavljanja.
Kako ćemo da izvedemo ove napade?
Pa, smanjenje tržišta je mera vlada
i civilnog društva. Moramo da pokažemo da smo bolji.
Moramo da pokažemo naše vrednosti.
Moramo da praktikujemo ono što propovedamo.
Ali kada dođe do rušenja brenda,
ako su teroristi Koka Kola, a mi smo Pepsi,
ja mislim da, sve što kao Pepsi kažemo o Koka Koli,
niko neće verovati.
Zato moramo da nađemo drugi mehanizam,
a jedan od najboljih mehanizama na koje sam naišao
su žrtve terorizma.
Oni su ti koji mogu zaista da stanu i kažu:
"Ovaj proizvod je sranje. Uzeo sam ga i bio sam bolestan danima.
I opekao sam se, šta god." Vi im verujete.
Možete da vidite njihove ožiljke. Imate poverenja u njih.
Bilo da su žrtve, bilo da su vlade,
nevladine organizacije, pa čak i kraljica juče, u Severnoj Irskoj,
moramo da sarađujemo sa tim različitim
slojevima terorizma i zapravo,
moramo da plešemo sa đavolom.
Ovo je moj omiljeni deo govora.
Hteo sam sve da vas dignem u vazduh i istaknem poentu,
ali - (Smeh)
su mi u TED-u iz bezbednosnih i zdravstvenih razloga rekli
da moram da odbrojavam, tako da
se osećam kao irski ili jevrejski terorista,
neka vrsta zdravstvenog i bezbednosnog teroriste, i ja - (Smeh)
moram da odbrojavam 3, 2, 1 i
malo je uznemiravajuće, zato razmišljajući šta bi bio moj moto,
bio bi: "Delovi tela, ne srčani udari."
Zato 3, 2, 1. (Zvuk eksplozije)
Vrlo dobro. (Smeh)
Gospođa na mestu 15J je bombaš samoubica među nama.
Svi smo žrtve terorizma.
Nas je 625 u prostoriji. Nosićemo ožiljke ceo život.
Otac i sin su sedeli na tom mestu tamo.
Sin je poginuo. Otac je živ.
Otac će verovatno godinama da se jede
što nije seo na to mesto umesto svog deteta.
Počeće da se opija i najverovatnije
će se ubiti u roku od 3 godine. To je statistika.
Jedna veoma mlada, atraktivna dama je bila ovde,
i ona ima nešto za šta mislim da je najgori oblik
psihološke, fizičke povrede koju sam ikad video
kod bombaša samoubica: to je ljudski šrapnel.
To znači da, kada ona sedne u restoran,
u godima koje će doći, narednih 10, 15 godina,
ili je na plaži, s vremena na vreme počeće
da se češe i odatle će ispasti
komadić tog šrapnela.
A to je jako komplikovano mozgu da shvati.
Tamo je žena koja je izgubila noge
u ovom bombaškom napadu.
Ona će da otkrije da će dobiti bednu količinu
novca od naše vlade
na osnovu toga što joj se desilo.
Imala je kćerku koja je trebalo da ide na jedan od najboljih univerziteta.
Ona će da odustane od univerziteta
da bi se brinula o majci.
Svi smo ovde i svi koji gledaju
će biti istraumirani ovim događajem,
ali svi vi koji ste žrtve ćete naučiti
neke teške istine.
A to je da naše društvo saoseća, ali posle nekog vremena,
počne da ignoriše. Mi ne činimo dovoljno kao zajednica.
Ne vodimo računa o žrtvama i ne omogućavamo im,
i ono što ću pokušati da pokažem je da su zapravo,
žrtve najbolje oružje koje imamo
protiv još više terorizma.
Kakav pristup će imati vlada, na prekretnici milenijuma?
Pa, svi znamo.
Ono što bi oni uradili je invazija.
Ako je bombaš samoubica iz Velsa,
doviđenja Vels, rekao bih.
Ishitreni i zakoni u hitnim situacijama -
koji kao što znamo, udaraju u samu osnovu našeg društva -
su greška.
Kroz Edinburg i Britaniju
ćemo promovisati predrasude o Velšanima.
Današnji pristup su vlade naučile kroz svoje greške.
Gledaju na ono od čega sam ja počeo,
na ove asimetričnije pristupe,
modernije poglede, uzrok i posledicu.
Ali greške prošlosti su neizbežne.
To je ljudska priroda.
Strah i pritisak da se nešto učini biće preveliki.
Grešiće.
Neće biti samo pametni.
Jedan poznati irski terorista
je to jednom divno sročio:
"Stvar sa britanskim vladom je da mora stalno da ima sreće,
a nama treba da se posreći samo jednom."
Mi moramo da utičemo.
Da postanemo proaktivniji.
Da izgradimo arsenal neborbenog oružja
u ovom ratu protiv terorizma.
Ali naravno, to su ideje - ne nešto u čemu su vlade baš dobre.
Želim da se vratim neposredno pre eksplozije,
na ideju brenda, govorio sam o Koka Koli i Pepsiju itd.
U tom ratu brendova mi to vidimo kao terorizam protiv demokratije.
Oni to vide kao borce za slobodu i istinu
protiv nepravde, imperijalizma itd.
Moramo to shvatiti kao smrtonosno bojno polje.
Oni ne žele samo našu krv.
Žele duše naše kulture, i zato je analogija
sa brendom veoma zanimljiv način posmatranja.
Pogledajmo Al Kaidu koja je bila proizvod
negde na nekoj polici, na nekoj pijaci
za koju mnogi nisu čuli.
11. septembar ju je lansirao, bio je to veliki marketinški dan,
i bila je upakovana za 21. vek. Znali su šta rade.
Oni su bukvalno
stvarali brend koji može da se proširi u svet
gde ima siromaštva, neznanja i nepravde.
Kao što sam rekao, moramo da izađemo na to tržište,
ali da koristimo um, pre nego snagu.
Ako to posmatramo kao brend ili na sličan način,
nećemo razrešiti ili zaustaviti terorizam.
Želim da ukratko predstavim primere iz svog posla
gde drugačije pristupamo ovim stvarima.
Prvi je nazvan "zakonovanje",
u nedostatku bolje reči.
Kad smo prvo razmišljali o građanskim parnicama protiv terorista,
svi su mislili da smo pomalo ludi ili drogirani.
To sad ima naziv. Svi to rade.
Postoji bomba, ljudi počnu da tuže.
Ali jedan od ranih slučajeva ovoga je bila eksplozija u Omagu.
Građanska parnica je doneta 1998.
U Omagu je Prava IRA aktivirala bombu
u sred mirovnog procesa.
To je značilo da počinitelji ne mogu da se gone,
iz mnogo razloga, uglavnom zbog mirovnog procesa
i onoga što se dešavalo, zbog opšteg dobra.
To je takođe značilo, ako možete da zamislite,
da su ljudi koji su bacili bombu na vašu decu
i vaše muževe, šetali supermarketom
u kom vi živite.
Neke od žrtava su rekle da je dosta.
Pokrenuli smo privatnu parnicu, i hvala bogu, 10 godina kasnije,
dobili smo je. U toku je mala žalba,
pa moram da budem oprezan,
ali prilično sam siguran.
Zašto je bilo učinkovito?
Ne samo zato što je učinjena pravda
tamo gde je bila velika praznina.
Nego i zato što je snaga Prave IRA i drugih terorističkih grupa
u činjenici da su gubitnici.
Kada smo žrtve predstavili kao gubitnike, obrnuli situaciju,
nisu znali šta da rade.
Bili su osramoćeni. Regrutacija im je opala.
Bombe su prestale zbog ove akcije, to je činjenica.
Postali smo, žrtve su postale, što je važnije,
duh koji je pohodio terorističku organizaciju.
Ima još primera. Imamo slučaj Almog,
što ima veze sa bankom koja je,
navodno, iz naše perspektive,
nagrađivala bombaše samoubice.
Sprovođenjem akcije,
banka je prestala sa tim i zaista,
moćnici širom sveta, koji zbog političkih razloga
ranije nisu mogli da se bave ovim problemom,
jer je bilo mnogo sukobljenih interesa,
zatvorili su te rupe u bankarskom sistemu.
Postoji još jedan slučaj, Mekdonald slučaj,
gde su neke od žrtava Semteksa, napada privremene IRA-e
koje je pomogao Gadafi, tužile,
i ta akcija je dovela do izuzetnih stvari za novu Libiju.
Nova Libija je saosećala sa tim žrtvama
što je započelo potpuno nov dijalog tamo.
Problem je što nam je potrebno sve više podrške
za ove ideje i slučajeve.
Inicijative civilnog društva i mirovnih snaga.
Dobar primer je Somalija. Tamo je u toku rat protiv pirata.
Ako mislite da taj rat možete voditi kao rat protiv terorizma
i dobiti ga, varate se.
Mi pokušavamo da pirate preobratimo u ribolovce.
Oni su, naravno, to i bili,
ali mi smo im ukrali ribu i bacili gomilu otrovnog otpada
u njihove vode, pa pokušavamo da stvorimo
sigurnost i zaposlenost, dovodeći obalsku stražu
zajedno sa ribolovnom industrijom, i garantujem vam,
dok se to dešava, al Šabab i slični
neće moći siromaštvom i nepravdom da privlače ljude.
Ove inicijative koštaju manje od projektila
i sigurno manje od života jednog vojnika,
ali sto je važnije, prenosi rat na njihovu teritoriju,
a ne na našu,
a mi tražimo uzroke.
Poslednje o čemu sam želeo da govorim je dijalog.
Njegove prednosti su očigledne.
Edukuje obe strane, omogućava bolje razumevanje,
otkriva snage i slabosti,
i da, kao i neki prethodni govornici,
podeljena osetljivost vodi poverenju
i taj proces onda postaje deo normalizacije.
Ali to nije jednostavan put. Posle bombe,
žrtvama nije do ovoga.
Postoje praktični problemi.
Politički je rizično za protagoniste
i učesnike u dijalogu.
Jednom prilikom, kad bih istakao nešto što im se nije dopalo,
stvarno su me gađali kamenjem,
a kada im se nešto što sam rekao dopalo,
počeli bi da pucaju u vazduh, što takođe nije bilo sjajno. (Smeh)
Šta god da je u pitanju, pogađa srce problema,
vi to radite, pričate sa njima.
Želim da završim mišlju da, ako pratimo razum,
mislim da bismo svi rekli da želimo
da imamo percepciju o terorizmu
koja nije samo vojna.
Moramo da stvorimo
modernije i asimetrične odgovore na terorizam.
Ne radi se o tome da budemo blagi prema terorizmu.
Nego o tome da se borimo na savremenim bojnim poljima.
Kao što sam rekao, moramo da podstičemo inovacije.
Vlade su prihvatajuće i to od njih neće doći.
Privatni sektor ima ulogu.
Ono što odmah možemo da uradimo je da odemo
i vidimo kako da podržimo žrtve širom sveta
da započnu inicijative.
Ako bih želeo da vas ostavim sa nekim velikim pitanjima
koja mogu promeniti shvatanje, a ko zna kakve
misli i odgovori će proizaći iz toga,
da li je bilo potrebno da vas ja
i moja teroristička grupa raznesemo, da bismo dokazali poentu?
Moramo sebi postaviti ova pitanja, koliko god da su neprijatna.
Da li negde u svetu ignorišemo
nepravdu ili humanitarnu borbu?
Šta je ako je, u stvari, hvatanje u koštac sa siromaštvom
i nepravdom upravo ono što teroristi žele da radimo?
Šta ako su bombe poziv da se probudimo?
Šta se dešava ako je ta bomba eksplodirala
jer nemamo nikakve misli ili procedure
da dozvolimo dijalog koji se bavi ovim stvarima i interakcijom?
Ono što je nekontroverzno je,
kao što sam rekao, moramo da prestanemo da budemo reaktivni
a postanemo proaktivni, i želim da vas ostavim
sa jednom idejom, a to je
da razmišljate o jednom provokativnom pitanju,
a odgovor će zahtevati udruživanje sa đavolom.
O tom pitanju mislili su mnogi veliki mislioci i pisci:
šta ako je društvu potrebna kriza, da bi se promenilo?
Šta ako mu je potreban terorizam
da bi se promenilo i prilagodilo boljem?
To su one bulgakovljevske teme, ona slika Isusa
i Đavola kako ruku pod ruku u getsemanskom vrtu
šetaju po mesečini.
To bi značilo da svi ljudi,
da bi preživeli razvoj,
u darvinovskom duhu,
u suštini moraju da zaigraju sa đavolom.
Mnogi ljudi kažu da su komunizam
pobedili Roling Stonsi. Dobra teorija.
Možda imaju ulogu i ovde.
Hvala vam.
(Muzika) (Aplauz)
Bruno Đuzani: Hvala vam. (Aplauz)