У 1956 році під час дипломатичного прийому в Москві
лідер Радянського Союзу Нікіта Хрущов сказав послам Західного блоку:
"Мы вас похороним!"
Його перекладач озвучив це англійською так:
"We will bury you!"
Це твердження сколихнуло західний світ
і стало причиною зростання напруги між Радянським Союзом та США,
які знаходились в розпалі Холодної війни.
Вважається, що цей випадок нівелював прогрес у відносинах Сходу і Заходу.
Виявляється, коментар Хрущова переклали надто буквально.
Відповідно до контексту, його слова потрібно було перекласти так:
"Ми доживемо до вашого похорону",
тобто комунізм існуватиме довше капіталізму.
Це менш грізний коментар.
Не зважаючи на те, що врешті-решт ситуацію прояснили,
перше враження від слів Хрущова
направило світ на шлях, що міг призвести до ядерної катастрофи.
Тож яким чином, беручи до уваги складнощі мовного та культурного обміну,
вдається уникнути таких ситуацій?
Багато залежить від навичок та вмінь усних перекладачів
долати мовні бар'єри.
Упродовж тривалого часу усний переклад був послідовним:
оратор та перекладач по черзі робили паузи, щоб інший міг говорити.
Проте після винайдення радіо зв'язку
на початку Другої світової війни розробили нову систему синхронного перекладу.
У синхронному режимі
перекладачі миттєво перекладають слова оратора
у мікрофон під час того, як він говорить.
У безперервному режимі члени аудиторії можуть обрати мову,
яка їм підходить.
На поверхні все бездоганно,
але за лаштунками
перекладачі безупинно працюють,
щоб безпомилково донести думку оратора.
А це непросте завдання.
Професіонал, який вільно володіє двома мовами, повинен приблизно 2 роки працювати
над розширенням вокабуляру та розвитку необхідних навичок,
щоб стати синхронним перекладачем.
Говорити і слухати одночасно - непросте завдання, тому спочатку
студенти копіюють оратора,
повторюючи кожне слово мовою оригіналу.
З часом вони починають перефразовувати почуте,
потрохи змінюючи стилістичне забарвлення.
На певному етапі вводять другу мову.
Такі вправи створюють нові нейронні шляхи в мозку перекладача,
а зусилля під час перефразовування поступово стають його другим "я".
З плином часу та завдяки важкій праці,
перекладач набуває значну кількість хитрощів, щоб встигати за мовленням,
розбиратися в складній термінології
та розпізнавати різноманіття акцентів.
Вони можуть використовувати акроніми, скорочувати довгі назви,
замінювати видові терміни родовими,
або застосовувати слайди та інші засоби наочності.
Вони навіть можуть залишити термін в мові оригіналу,
тим часом шукаючи найбільш вдалий відповідник.
Усні перекладачі також вміють зберігати спокій у хвилюючий момент.
Варто зазначити, що вони не можуть впливати на те, хто що скаже,
чи наскільки чітко звучатиме оратор.
Завжди потрібно бути готовим до несподіванки.
Вони часто виступають перед тисячними аудиторіями
в умовах високого тиску,
наприклад в Генеральній Асамблеї ООН.
Щоб тримати емоції під контролем,
вони ретельно готуються до завдання:
заздалегідь створюють глосарії,
інтенсивно вивчають предметну складову
та переглядають попередні промови на вказану тему.
Врешті-решт, перекладачі працюють в парах.
Тоді як один з них зайнятий перекладом в реальному часі,
інший підстраховує його, шукаючи відповідні документи,
незнайомі слова
та важливу інформацію.
Через те, що синхронний переклад вимагає неабиякої зосередженості,
кожні 30 хвилин пара міняється ролями.
Успіх значною мірою залежить від вдалої спрівпраці.
Мова - це складна річ,
тому коли під час перекладу упускаються певні нюанси,
наслідки можуть бути катастрофічні.
Цитуючи Марґарет Етвуд: "Війна виникає тоді, коли мова програє".
Синхронним перекладачам це відомо, як нікому іншому.
Тому вони сумлінно працюють за лаштунками, щоб це ніколи не трапилось.