Godine 1956, tokom diplomatskog prijema u Moskvi,
sovjetski vođa Nikita Hruščov je rekao amabasadorima Zapadnog bloka:
"Mы вас похороним!"
Njegov tumač je to preveo na engleski:
"Mi ćemo vas sahraniti!"
Ova izjava je uzburkala zapadni svet,
pojačavajući napetost između Sovjetskog Saveza i SAD-a
koji su bili na vrhuncu Hladnog rata.
Neki veruju da je baš ovaj incident
unazadio odnose Istoka i Zapada za deceniju.
Kako se ispostavilo, primedba Hruščova je prevedena malčice isuviše doslovno.
S obzirom na kontekst, njegove reči je trebalo prevesti kao:
"Doživećemo da viidmo vašu sahranu,"
u smislu da će komunizam nadživeti kapitalizam,
što je bio manje preteći komentar.
Iako je stvarno značenje vremenom razjašnjeno,
prvobitni uticaj doslovnih reči Hruščova
je smestio svet na stazu koja je mogla da dovede do nuklearnog armagedona.
Pa sad, imajući u vidu složenost jezika i kulturološke razmene,
kako se ovakve stvari ne dešavaju stalno?
Odgovor najvećim delom počiva u veštini i obuci tumača
u prevazilaženju jezičkih barijera.
Većim delom istorije, prevođenje je uglavnom rađeno konsekutivno,
gde govornici i prevodioci prave pauze da bi dozvolili jedni drugima da govore.
No pojavom radijske tehnologije,
novi sistem simultanog prevođenja je razvijen početkom Drugog svetskog rata.
U simultanom prevođenju
prevodioci momentalno prevode reči govornika
u mikrofon dok on govori.
Bez pauza, publika može da odabere jezik
na kom želi da prati govor.
Na površini sve to izgleda besprekorno,
ali iza kulisa,
ljudski tumači rade neprekidno
da bi se postarali da se svaka ideja prenese pravilno.
A to nije lak zadatak.
Potrebne su oko dve godine obuke za profesionalce koji tečno govore dva jezika
da bi proširili svoj rečnik i savladali veštine neophodne
da bi postali tumači na konferencijama.
Kako bi se navikli na neprirodan zadatak govorenja dok slušaju,
učenici pažljivo prate govornike
i ponavljaju svaku reč baš kao što je čuju na datom jeziku.
Vremenom počinju da parafraziraju izrečeno,
praveći stilska podešavanja u hodu.
U nekom momentu im se uvodi drugi jezik.
Ovakvo vežbanje stvara nove nervne veze u mozgu tumača,
a stalni napor preformulisanja vremenom postaje nova priroda.
Vremenom, i uz mnogo vrednog rada,
tumač savladava veliko mnoštvo trikova da ne bi zaostajao,
bavi se teškom terminologijom
i savladava mnoštvo stranih naglasaka.
Mogu da pribegavaju akronimima kako bi skratili duga imena,
da izaberu opšte termine nasuprot specifičnih
ili da koriste slajdove i druge vizuelne pomoći.
Mogu čak i da ostave termin na prvobitnom jeziku,
dok traže najadekvatnijeg ekvivalenta.
Tumači su takođe vešti u održavanju samopouzdanja usred haosa.
Setite se da oni nemaju kontrolu nad tim ko će šta reći
ili koliko će artikulisano da zvuči govornik.
Bilo kad može da im dopadne vruć krompir.
Takođe, često nastupaju pred hiljadama ljudi
i u veoma zastrašujućim okolnostima,
poput Generalne skupštine UN-a.
Da bi kontrolisali svoje emocije,
pažljivo se pripremaju za zadatak,
unapred praveći rečnike,
čitajući halapljivo o glavnoj temi
i pregledajući prethodne govore o toj temi.
Konačno, tumači rade u parovima.
Dok je jedan kolega zauzet prevođenjem nastupajućih govora u realnom vremenu,
drugi mu pruža podršku locirajući dokumenta,
pretražujući reči,
i pronalazeći važne informacije.
Kako simultano prevođenje zahteva intenzivnu koncentraciju,
svakih 30 minuta par menja uloge.
Uspeh je usko povezan s veštinom saradnje.
Jezik je složen
i kad se apstraktni i istančani pojmovi izgube u prevodu,
posledice mogu da budu katastrofalne.
Kako je Margaret Atvud sjajno primetila: "Rat nastaje kad jezik omane."
Niko nije svestan toga koliko tumači na konferencijama
i oni marljivo rade iza kulisa da bi se postarali da se to nikad ne desi.