În 1956, la o recepție diplomatică în Moscova,
liderul sovietic Nikita Khrushchev le-a spus ambasadorilor occidentali
„My vas pokhoronim!”
Interpretul a tradus asta în engleză ca:
„Vă vom îngropa!”
Această afirmație a produs unde de șoc în întregul Occident,
crescând tensiunea dintre Uniunea Sovietică și SUA
care erau în mijlocul Războiului Rece.
Unii cred că acest incident a trimis relațiile Est/Vest înapoi cu o decadă.
Se pare că remarca lui Khrushchev a fost tradusă puțin cam prea literal.
Dat fiind contextul, cuvintele sale ar fi trebuit traduse ca:
„Vom trăi să vă vedem îngropați”,
adică Comunismul va trăi mai mult decât Capitalismul,
un comentariu mai puțin amenințător.
Deși sensul dorit a fost clarificat în cele din urmă,
impactul inițial al cuvintelor lui Khrushchev
au trasat o cale care ar fi putut duce la un Armaghedon nuclear.
Dată fiind complexitatea limbii și schimbului cultural,
cum de nu se întâmplă genul ăsta de lucruri tot timpul?
În mare parte răspunsul se află în abilitatea și pregătirea interpreților
pentru a depăși barierele limbii.
În aproape toată istoria, interpretariatul a fost făcut în modul consecutiv,
cu vorbitori și interpreți făcând pauze pentru a-și permite să vorbească.
Însă după apariția tehnologiei radio,
un nou sistem de interpretariat simultan a apărut în al Doilea Război Mondial.
În modul simultan,
interpreții traduceau instantaneu cuvintele vorbitorului
într-un microfon.
Fără pauze, cei din auditoriu pot să aleagă limba
în care vor să asculte.
La suprafață, totul pare unitar,
dar în spatele scenei,
interpreții lucrează neîncetat
ca să se asigure că fiecare idee ajunge la auditoriu cu sensul dorit.
Nu e ușor.
E nevoie de vreo doi ani de pregătire pentru profesioniștii bilingvi fluenți
pentru a-și îmbogăți vocabularul și a stăpâni aptitudinile necesare
pentru a deveni interpret de conferință.
Ca să se obișnuiască cu nefireasca sarcină de a vorbi în timp ce ascultă,
studenții fac shadowing
și repetă fiecare cuvânt al vorbitorilor în exact aceeași limbă.
În timp, încep să parafrazeze ce se spune,
făcând ajustări din mers.
La un moment dat, e introdusă a doua limbă.
Exersând astfel se creează noi conexiuni neurale în creierul interpretului,
iar efortul constant de reformulare devine gradat o a doua natură.
În timp și cu multă muncă,
interpretul va stăpâni numeroase strategii de a ține pasul cu viteza,
de a face față terminologiei dificile
și unei multitudini de accente străine.
Pot să apeleze la acronime pentru a scurta numele lungi,
să aleagă termeni generici în locul celor specifici,
sau să se folosească de slide-uri sau alte materiale vizuale.
Pot chiar să lase un termen în limba sursă,
în timp ce caută echivalentul cel mai potrivit.
Interpreții se pricep și la a-și păstra aplombul în situații dificile.
Nu uitați, ei nu au niciun control asupra a cine și ce spune,
sau cât de clar se exprimă vorbitorul.
Oricând poate să apară o provocare.
Adesea se află în fața a mii de oameni
și în circumstanțe intimidante,
cum ar fi Adunarea Generală a ONU.
Pentru a-și controla emoțiile,
se pregătesc cu grijă,
întocmind glosare în avans,
citind cu aviditate despre subiectul în cauză
și revăzând discursuri anterioare pe aceeași temă.
În ultimul rând, interpreții lucrează în echipe.
În timp ce un coleg e ocupat să traducă în timp real,
celălalt îl ajută localizând documente,
căutând cuvinte
și orice informație pertinentă.
Deoarece interpretarea simultană necesită concentrare intensă,
cei doi schimbă rolurile la fiecare 30 de minute.
Succesul depinde foarte mult de o colaborare bună.
Limba e complexă,
iar când concepte abstracte sau nuanțate se pierd în traducere,
consecințele pot fi catastrofale.
După cum a afirmat Margaret Atwood: „Războiul are loc când limbajul eșuează.”
Dintre toți oamenii, interpreții de conferință conștientizează asta
și lucrează din greu în culise, asigurându-se că nu se va întâmpla asta.