1956-ban az egyik moszkvai diplomáciai fogadáson
Nyikita Hruscsov szovjet vezető nyugati nagykövetek előtt kijelentette:
"Mi vasz pohoronyim!"
Tolmácsa ezt így fordította angolra:
"Eltemetjük önöket!"
A kijelentés riadalmat keltett Nyugaton,
és fokozta a Szovjetunió és az USA közötti feszültséget,
ami a hidegháború idején amúgy is nagy volt.
Van, aki szerint eme eset egy évtizeddel vetette vissza a kelet-nyugati viszonyt.
Kiderült, hogy Hruscsov megjegyzését kissé túl szó szerint fordították.
A szövegkörnyezetre figyelemmel így kellett volna:
"Túléljük önöket!",
vagyis, hogy a kommunizmus túléli a kapitalizmust,
ez pedig kevésbé fenyegető mondat.
Bár végül tisztázódott a beszélő szándéka,
Hruscsov vélt szavainak legelső hatása
a világot olyan útra terelte, amely atomháborúhoz vezethetett volna.
A nyelv- és kultúraváltás bonyolultsága ellenére
miért nem fordulnak elő lépten-nyomon efféle kínos esetek?
A válasz jórészt a tolmácsok ügyességében és fölkészültségében rejlik,
amelyekkel legyőzik a nyelvi akadályokat.
A történelem során többnyire követő tolmácsolást használtak,
melynél a beszélő és a tolmács időről időre megáll, hogy a másik beszélhessen.
De a rádiótechnika megjelenésével
a II. világháború után kifejlesztették a szinkrontolmácsolási rendszert.
A szimultán módszerben a tolmácsok
a folyamatosan beszélő szónok szavait
azonnal fordítják a mikrofonba.
Szünet nélkül. A hallgatóság pedig megválaszthatja, melyik nyelven
akarja hallgatni a beszédet.
Látszólag minden megy, mint a karikacsapás,
de a háttérben
a fordítók szakadatlanul dolgoznak,
hogy a beszélő gondolatai szándéka szerint jussanak el a hallgatókhoz.
Ez nem könnyű feladat.
Még a már profi kétnyelvűeknek is kb. kétévnyi tanulásba telik
szókincsük bővítése és hozzáértésük mesterfokra juttatása,
hogy konferenciatolmács váljon belőlük.
Hogy megszokják a hallgatás közbeni beszéd természetellenes feladatát,
a diákok követik a beszélőt,
és minden egyes szavát ugyanazon a nyelven utánaismétlik.
Idővel a mondottakat kezdik más szavakkal visszaadni,
menet közben stilisztikai igazításokat téve.
Később a második nyelv is szerephez jut.
Az ilyen gyakorlás révén új idegpályák keletkeznek a tolmács agyában,
és az állandó átfogalmazási törekvés fokozatosan természetessé válik.
Idővel és sok-sok szorgalmas munkával
a tolmács egy sor fogást sajátít el, hogy lépést tartson a sebességgel,
megbirkózzon a nehéz szakkifejezésekkel,
és az idegen nyelvi kiejtésmódok sokaságát is kezelni tudja.
A hosszú nevek helyett betűszavakhoz folyamodhat,
általános kifejezéseket használhat egyediek helyett,
vagy diaképekre és más látható segédletekre utalhat.
Meghagyhatja az eredeti nyelv szakszavát,
miközben keresi a legpontosabb megfelelőt.
A tolmácsok gyakorlottak abban is, hogyan őrizzék meg zűrzavarban a hidegvérűket.
Ne feledjük: nincs ráhatásuk, hogy ki mit fog mondani,
vagy hogy mennyire lesz érthető a szónok beszéde.
Bármikor történhet valami váratlan.
Gyakran több ezer embernek beszélnek,
olykor igen ijesztő körülmények között,
pl. az ENSZ-közgyűlésen.
Hogy kordában tartsák izgalmukat,
gondosan készülnek a feladatukra,
előzetesen szójegyzéket állítanak össze,
mindent elolvasnak a tárggyal kapcsolatban,
beleértve a témával összefüggő korábbi beszédeket.
Végül, a tolmácsok párosával dolgoznak.
Amíg egyikük az elhangzó beszéd szinkrontolmácsolásával foglalkozik,
a másikuk iratok, szavak keresésével
odaillő infó fölkutatásával
nyújt segítséget neki.
Mivel a szinkrontolmácsolás feszült összpontosítást igényel,
a pár félóránként szerepet cserél.
A siker jórészt a gyakorlott együttműködésüktől függ.
A nyelv bonyolult dolog,
és ha elvont gondolatok vagy finom különbségek elsikkadnak a fordításban,
annak iszonyú következményei lehetnek.
Margaret Atwood híres mondása: "Háború akkor tör ki, ha a nyelv kudarcot vall."
Ennek minden konferenciatolmács tudatában van,
és derekasan dolgozik a háttérben, hogy az soha ne fordulhasson elő.