Am cea mai bună profesie din lume.
Sunt medic.
Nu! Nu de asta.
Ci pentru că tratez obezitatea.
Am onoarea să lucrez cu un grup de oameni
dintr-o categorie prejudiciată: sunt grași.
Toţi au suferit mult până să ajungă la mine:
rușine, vină, învinovățire și discriminare pe față.
Mulți cred, inclusiv cei din sănătate,
că ei înșiși sunt de vină pentru situația în care se află,
că dacă s-ar putea controla, n-ar fi supraponderali,
și mai cred că ei nu-s motivați să se schimbe.
Permiteți-mi să vă spun că nu-i așa.
Vina, dacă e s-o atribuim, a fost sfatul medicului.
E timpul să schimbăm asta.
Obezitatea e o boală, nu e o slăbiciune de caracter.
E o boală hormonală care implică mulți hormoni.
Unul dintre cei principali se numește insulină.
Majoritatea obezilor au rezistență la insulină.
Ce înseamnă asta mai exact, că ești insulino-rezistent?
Rezistența la insulină e o stare pre- precursoare a diabetului de tip 2.
Treaba insulinei e să transporte glucoza – adică zahărul din sânge –
în celule, unde se poate folosi.
Pe scurt, cineva insulino-rezistent
are probleme cu transportarea zaharurilor acolo unde trebuie să ajungă,
adică în celule.
Zaharurile nu pot rămâne în sânge după ce mâncăm
că am avea o criză diabetică după fiecare masă!
Cineva rezistent la insulină produce mai multă insulină în acest caz.
Nivelul insulinei crește și crește,
și o vreme, poate chiar ani, va continua să crească,
iar nivelul glicemiei poate rămâne normal.
Totuși, nu poate crește la nesfârșit,
și până și nivele crescute de insulină
nu vor mai fi suficiente ca să mențină glicemia în limite normale.
Așa că ea începe să crească.
Asta înseamnă diabet.
Nu vă va surprinde să aflați
că majoritatea pacienților mei sunt insulino-rezistenți sau au diabet.
Dacă vă spuneți că ați scăpat,
poate vreți să vă gândiți mai bine
pentru că acum aproape 50% din americanii adulți au diabet sau pre-diabet,
adică aproape 120 de milioane dintre noi.
Asta înseamnă aproape toată lumea care are probleme cu insulina.
Pentru că vă spuneam,
oamenii au nivele ridicate de insulină datorită rezistenței la insulină
timp de ani și ani de zile chiar zeci de ani,
până să fie diagnosticați cu stare prediabetică.
În plus, s-a dovedit că 16–25% din adulții cu greutate normală
sunt și insulino-rezistenți.
Dacă faceți socoteala, asta include o mare parte dintre noi.
Problema cu rezistența la insulină este:
dacă crește riscăm să facem diabet de tip 2.
Dar, de asemenea, insulina ne dă senzația de foame.
iar mîncarea consumată e foarte probabil să se depună ca grăsime.
Insulina e hormonul depunerii de grăsime.
Începeți să vă dați seama cum asta va deveni o problemă
pentru boli ca obezitatea și boli metabolice precum diabetul.
Dar ce-ar fi să vedem de unde pornește totul,
de pe vremea când nu aveam atâta glucoză în sânge
de care să se ocupe insulina?
Ia să vedem cum stă treaba.
Tot ce mâncați e fie carbohidrat, proteină sau lipidă,
cu efecte net diferite asupra glucozei, deci pentru nivelul insulinei,
cum obsevați din grafic.
Când mâncăm carbohidrați,
nivelul insulinei și al glucozei crește brusc.
Cu proteinele e mai bine.
Dar ia priviți ce se întâmplă când mâncăm grăsimi:
mai nimic, e o linie plată.
Asta se va dovedi a fi foarte important.
Vreau să transpun graficul într-o situație reală.
Vreau să vă amintiți când ați mâncat ultima dată
versiunea americană de mâncare chinezească.
Știm cu toții că există consecințe legate de asta, nu-i așa?
Prima e că vei mânca prea mult.
Pentru că semnalul de stop nu e declanșat decât când pleznești de plin.
A doua consecință e: într-o oră mori de foame.
De ce?
Pentru că orezul din mâncare face să crească brusc glucoza și insulina,
iar asta generează foame, depunerea grăsimilor și pofte.
Dacă ești dintre cei insulino-rezistenți
și nivelul tău de insulină e oricum ridicat
ți-e foame mereu.
Și avem acest scenariu:
mănânci carbohidrați, îți crește glicemia și nivelul insulinei
ți-e foame și depuneri de grăsime.
Ce recomandăm acestor oameni să mănânce?
Pentru că pare important și chiar este.
Să ne gândim la diabetul de tip 2,
pentru că recomandările generale pentru pacienții cu diabet de tip 2
sunt să consume 40–65 de grame de carbohidrați la fiecare masă
și încă câteva grame ca gustare.
Credeți-mă: sunt mulți carbohidrați aici.
Vă amintiți ce se petrece cu glucoza și cu insulina
– glicemia și insulina – când mâncăm carbohidrați?
Da, le recomandăm să mănânce exact ce le cauzează probleme.
Nebunie, nu?
Da, chiar este.
Pentru că diabetul e o stare toxică generată de carbohidrați.
Glucoza din sânge nu pătrunde în celule, iar asta e o problemă pe termen scurt.
Dar consecințele pe termen lung sunt și mai mari.
Rezistența la insulină e de fapt o stare de intoleranță la carbohidrați.
Atunci de ce oare le recomandăm oamenilor să mănânce carbohidrați?
Ghidul american al asociației diabetologilor (ADA)
menționează expres că nu există suficiente dovezi
pentru limita recomandată de carbohidrați.
Dar ghidul mai spune și direct ce noi toți știm:
că aportul de carbohidrați e singurul factor de creștere a glicemiei
care generează nevoia de medicație.
Ghidul continuă cu:
dacă iei anumite medicamente antidiabetice
de fapt trebuie să mănânci carbohidrați altminteri glicemia îți scade prea mult.
Hai să vedem cercul vicios conținut în sfatul acesta.
Sfatul e: mănâncă carbohidrați ca să-ți iei medicamentele
apoi mai mănâncă niște carbohidrați ca să eviți efectele adverse...
...și tot așa.
Mai rău e că nicăieri în indicațiile ADA
nu există scopul de a vindeca diabetul de tip 2.
Avem nevoie de o schimbare,
pentru că diabetul de tip 2 se poate vindeca
în multe cazuri, dacă nu cumva în majoritatea,
mai ales dacă începi devreme.
Nu doar că trebuie să le spunem oamenilor,
dar trebuie să le dăm sfaturi practice, ca să reușească.
Să ne gândim la carbohidrați.
În primul rând, o surpriză: nu ne sunt necesari.
Realmente!
Necesarul minim zilnic de carbohidrați e zero.
Avem aminoacizii esențiali, – care sunt proteine –
acizi grași esențiali,
dar, nu, nici un carbohidrat esențial.
Un nutrient e esențial dacă:
avem nevoie de el ca să funcționăm și nu-l putem sintetiza din altceva.
Noi producem glucoză, foarte multă, tot timpul,
se numește gluconeogeneză.
Deci, nu ne sunt necesari
iar abuzul ne îmbolnăvește foarte tare,
și totuși le recomandăm pacienților să consume
aproape, dacă nu mai mult,
de jumătate din totalul energetic necesar zilnic.
Nu are sens!
Să vorbim despre ce are sens.
Reducerea carbohidraților. Mult de tot.
Da, în clinica mea învățăm pacienții că carbohidrații
trebuie să reprezinte o fracțiune minoră, nu majoră, din consumul lor.
Cum facem asta practic?
Când pacienții scad aportul de carbohidrați
le scade glicemia și nu mai au nevoie de la fel de multă insulină,
așa că nivelul insulinei scade rapid.
E foarte important, pentru că un studiu al datelor furnizate
de Programul Național de Analiză a Sănătății și Nutriției
– cunoscut ca NHANES –
arată că singurul și cel mai mare factor de risc pentru bolile coronariene
e rezistența la insulină.
E răspunzătoare de nu mai puțin decât 42% din infarctele cardiace.
Dieta cu conținut scăzut de carbohidrați e atât de eficientă
încât putem scoate sute de u.i. de insulină din tratamentul bolnavilor
în câteva zile sau săptămâni.
Cazul meu preferat e unul recent:
o tânără, care avea totuși diabet tip 2 de aproape 20 de ani,
a ajuns la mine când un alt medic i-a spus că așa e ea, bolnavă,
și că se va obișnui cu asta.
Diabetul ei era mult peste limite.
Și asta în ciuda numeroaselor medicamente,
inclusiv aproape 300 u.i. de insulină
injectată zilnic, continuu, cu ajutorul unei pompe.
Cu toate astea, glicemia ei nu potea fi controlată.
Am pus-o pe regim redus în carbohidrați, și hai s-o vedem după patru luni:
pierduse în greutate, dar mai mult, nu mai era bolnavă.
Nivelul glicemiei era normal tot timpul
Și asta – e important – fără nici un medicament antidiabetic.
Adio 300 u.i. de insulină,
adio pompă,
adio înțepături în deget de câteva ori pe zi,
adio toate astea, gata cu diabetul.
O mare satisfacție a muncii mele e să-i pot spune unui asemenea pacient
că nu mai are diabet
și că-l putem scoate festiv împreună de pe lista problemelor lui.
Deci, sunt ei vindecați? E un miracol?
Să lăsăm grandomania pentru Doctor Oz.
Vindecarea ar implica să nu mai facă niciodată.
Dar dacă reîncep să mănânce carbohidrați în exces, va reveni.
Deci, nu, nu e vindecare, dar nu mai au diabet.
E rezolvată problema și așa rămâne cât timp se feresc de cauza ei.
Cum vine asta? În ce constă dieta lor?
Să vă explic mai întâi în ce nu constă.
Carbohidrați reduși nu înseamnă zero carbohidrați
și nu înseamnă multe proteine.
Astea-s principalele critici, frustrante pentru că nu-s adevărate.
Acum, dacă scoți carbohidrați, cu ce-i înlocuiești?
Există doar trei categorii de alimente: dacă una scade, alta trebuie să crească.
Pacienții mei mănâncă grăsimi, multe grăsimi.
Parcă aud: „Ceee?! Ce se întâmplă dacă mănânci grăsimi?”
Vă spun eu: veți fi fericiți!
Pentru că au un gust excelent și sunt foarte sățioase!
(Aplauze)
(Râsete)
Dar rețineți: grăsimea e singura clasă de macronutrienți
care menține nivelul glucozei (glicemia) și nivelul insulinei scăzute,
iar asta e foarte important.
Iată care sunt regulile mele simple pentru nutriție.
Aceste reguli își vor dovedi importanța dacă sunteți între milioanele de americani
care au probleme cu nivelul insulinei.
Regula 1: dacă pe produs scrie „light” sau „fără grăsimi”, lasă-l pe raft,
pentru că au scos grăsimile și au băgat carbohidrați și chimicale.
Regula 2: mâncați mâncare.
E regula cea mai importantă în reducerea carbohidraților.
Mâncarea adevărată nu e la cutie
și nu trebuie să vă spună cineva că e naturală, ajunge să vă uitați la ea.
3: nu mâncați nimic din ce nu vă place.
4: mâncați când vă e foame,
nu mâncați când nu vă e foame, indiferent de cât e ceasul.
Iar regula 5 e un mod simplu de a reține ce să evităm:
fără GCZ: nu grâne, nu cartofi, nu zahăr.
Ultima e importantă, nu? Fără grâne?
Da, fără grâne.
Dar avem nevoie de ele.
Nu, n-avem, sunt carbohidrați.
Dar cerealele integrale sunt sănătoase!
Mai întâi că foarte puține cereale sunt integrale, orice ar scrie pe cutie.
Majoritatea care pretind că-s integrale
sunt intens procesate și aportul de fibre e distrus.
Sau conțin și făină extrem de rafinată.
De obicei pe ambele.
Dacă ești printre cei doar sensibili la insulină,
poți mânca fibre adevărate, grâne integrale.
Dar dacă ești în categoria imensă a celor cu probleme cu insulina
doar vei înrăutăți lucrurile.
Ce se întâmplă cu un insulino-sensibil?
Poate să mănânce așa?
Da! Eu sunt un exemplu viu.
Acum un an m-am hotărât să reduc carbohidrații
la nivelul pe care-l recomand pacienților mei diabetici.
Nu era obligatoriu pentru mine, așa cum era pentru ei,
eu nu sunt insulino-rezistentă, deci oare o să am probleme?
Nu! Tocmai!
Doar dacă ai un sindrom extrem de rar,
reducerea carbohidraților îți face bine chiar dacă nu e necesară.
Vreau să vă arăt câteva fotografii cu mâncarea mea „radicală”.
Iată un mic dejun obișnuit la mine acasă.
Vi se pare că mi-am încălcat regulile?
Nu, fiindcă asta e o gogoașă făcută din făină de cocos.
Coc tot timpul ceva,
doar că nu folosesc făină din grâne, ci din cocos, alune, nuci, in.
Ies lucruri delicioase.
Asta e o cină obișnuită cu amidon specific.
Adică soté de ciuperci.
Eu și pacienții mei mâncăm mâncăruri delicioase care ne plac.
Ce spun studiile despre asta?
Sunt doar povești din clinica mea?
Nu!
Sunt zeci de studii controlate despre efectul scăderii carbohidraților
asupra diabetului, riscului de boli cardiovasculare, obezității.
Sunt studii serioase. Funcționează!
Sunt numeroase studii care arată
că o dietă redusă în carbohidrați scade markerii de inflamație,
ceea ce e important pentru boli precum cancerul.
Tocmai am încheiat un studiu în clinica noastră.
Am luat 50 de pacienți diabetici de tip 2
și i-am pus pe regim cu puțini carbohidrați și multe grăsimi
și i-am comparat cu 50 de pacienți tratați după regulile ADA.
După șase luni,
existau avantaje metabolice semnificative la cei din grupul cu carbohidrați reduși
dar – să recunoaștem că e important – costul tratamentului era mult diminuat.
Analiza noastră a dovedit că pacienții ar economisi peste 2000 dolari pe an
doar pentru că nu mai iau medicamentele pentru diabet.
Gândiți-vă ce mult contează asta când ne confruntăm o epidemie de diabet
pe care cheltuim 250 de miliarde anual în țara asta.
Vreau să să arăt un grafic
care demonstrează de unde provin economiile acestea.
Iată diferența de insulină între cele două grupuri după șase luni.
Observăm că grupul cu carbohidrați reduși și-a redus necesarul de insulină
cu aproape 500 u.i. / zi,
pe când grupului cu medicația ADA
i-a crescut necesarul de insulină cu 350 de u.i. / zi.
Două aspecte importante:
1: insulina e scumpă.
2: nu toți pacienții din studiu erau deja pe insulină,
ceea ce face ca rezultatele să fie și mai grăitoare.
Vreau să spun că acest grafic reprezintă de fapt
două modalități diferite de tratare a acestei afecțiuni.
Primul, grupul nostru, cu scopul de a vindeca boala,
adică să aibă nevoie de mai puține medicamente.
Iar al doilea grup, care respectă clar recomandările ADA,
care afirmă că diabetul e o boală progresivă,
care duce în timp la creșterea dozelor de medicamente.
Progresivă, dacă nu înlăturăm cauza.
Deci, care e problema?
De ce nu se generalizează reducerea carbohidraților?
Din două motive.
1: statu-quoul. E greu de învins.
Sunt multe interese la mijloc.
Reducerea grăsimilor a fost calea urmată acum zeci de ani.
Dar un studiu a demonstrat recent
că nu s-a făcut nici o cercetare riguroasă care să dovedească
necesitatea eliminării grăsimilor din dieta americanilor.
Așa s-a ajuns la adăugarea carbohidraților.
În esență a fost un experiment în masă, efectuat pe milioane de oameni,
care a eșuat lamentabil.
Al doilea motiv sunt banii.
Nu vă lăsați înșelați, se fac mulți bani dacă rămâneți bolnavi.
Observăm la aceste grafice ale îndrumarului ADA
că sunt pline de conflicte de interese.
Soluția clinicii mele pentru epidemia de diabet e extrem de clară:
nu mai folosiți medicamente ca să tratați alimentația.
Pentru o boală ale cărei cauze primare sunt carbohidrații
eliminați carbohidrații sau reduceți-i,
ca să ne amintim ceea ce știam odată.
Știam odată
– se știe de mii de ani –
și avem nevoie în zilele noastre, să ne reamintim conceptul.
Vă mulțumesc.
(Aplauze)