Hteo bih da vam pričam o nečemu
prilično važnom.
Počnimo odavde.
Pre 65 miliona godina
(Smeh)
dinosaurusi su imali loš dan.
(Smeh)
Kamenčina prečnika deset kilometara
koja se kretala oko 50 puta brže od brzine metka,
tresnula je u Zemlju.
U jedom trenutku je oslobodila svu svoju energiju,
bila je to neverovatna eksplozija.
Ako uzmete kompletno nuklearno naoružanje napravljeno
na vrhuncu Hladnog rata,
sakupljeno zajedno i aktivirano u istom trenutku,
to bi bio jedan milioniti deo
energije koja je tada bila oslobođena.
Bio je to izuzetno loš dan za dinosauruse.
Deset kilometara širok kamen je veoma veliki.
Svi mi živimo ovde u Bolderu.
Ukoliko pogledate kroz prozor videćete
planinu Longs Pik, verovatno je prepoznajete.
Sad, iskopajmo Longs Pik i izdvojmo je u kosmos.
Uzmimo Miker, planinu Miker.
Dodajmo je tamo i stavimo i nju u kosmos,
i Mont Everest, i K2,
I indijske vrhove.
Sada tek počinjete da dobijate predstavu
o koliko kamenja pričamo, razumete?
Znamo da je bio toliko veliki
zbog siline udara i kratera koji je ostavio.
Udario je u ono što mi poznajemo kao Jukatan,
u Meksičkom zalivu.
Ovde možete videti, tamo je poluostrvo Jukatan,
ukoliko prepoznajete Konzumel tamo pored istočne obale.
Ovoliko je bio veliki krater.
Bio je ogroman.
Da biste dobili osećaj veličine, u redu,
osamdeset kilometara na vrhu, stotinu kilometara pri dnu.
Ovo je bilo 300 kilometara u prečniku - 200 milja -
neverovatan krater koji je izbacio ogromnu količinu zemlje
koja se rasprskala unaokolo planete,
a zatim zapalio požare po celoj planeti,
izbacio dovoljno prašine da zamrači Sunce.
Uništio je 75 procenata svih vrsta na Zemlji.
Ali nisu svi asteroidi toliko veliki.
Neki su manji.
Ovo je jedan koji je prošao
preko Sjedinjenih Država
oktobra 1992.
Pojavio se jednog petka uveče.
Zašto je to važno?
Zato što su tada video kamere
tek postajale popularne
i ljudi bi ih poneli, roditelji bi ih poneli,
na utakmice svoje dece da bi ih snimili dok igraju fudbal.
I budući da se pojavio u petak,
bili su u prilici da snime
kako se razlamao dok je preletao
preko zapadne Virdžinije, Merilenda, Pensilvanije
i Nju Džersija sve dok nije ovo učinio
automobilu u Njujorku.
(Smeh)
Svakako, ovo nije 320 kilometara širok krater,
ali ipak možete videti kamen
koji stoji pored,
otprilike veličine fudbalske lopte,
koji je pogodio onaj automobil i pričinio štetu.
Ovo je verovatno bilo veličine
školskog autobusa kada se pojavilo.
Razlomilo se usled atmosferskog pritiska,
razmrvilo i raspalo na komadiće i učinilo neku štetu.
Svakako, ne biste voleli da vam je pao na nogu
ili glavu, jer bi vas ozbiljno povredilo.
A, to bi bilo loše.
Na sreću ne bi uništilo celokupni život na Zemlji,
tako da je u redu.
Ali ipak, nije potrebno nešto prečnika deset kilometara
da bi učinilo mnogo štete.
Postoji srednja veličina, između kamenčića
i ogromnih stena,
i zapravo, ako je neko od vas ikada posetio Vinslou u Arizoni,
tamo je krater u pustinji koji je toliko poznat
da je nazvan Meteor krater.
Da biste dobili osećaj veličine, on je širok oko jedan ipo kilometar.
Ukoliko pogledate na vrh, tamo je parking,
a ono tamo su kamp-vozila.
Znači da je oko kilometar ipo širok, a 180 metara dubok.
Objekat koji ga je stvorio je verovatno bio prečnika 27 do 45 metara,
grubo veličine ovog "Meki" auditorijuma.
Došao je neverovatnom brzinom,
tresnuo u površinu, razleteo se
i eksplodirao energijom otprilike nuklearne bombe od 20 megatona -
veoma moćna bomba.
Ovo se desilo pre 50.000 godina,
tako da je verovatno ubilo nekoliko bufala ili antilopa
ili nečeg sličnog tamo u pustinji,
ali verovatno nije uzrokovao globalnu pustoš.
Ispostavilo se da oni ne moraju da udare u zemlju
da bi učinili mnogo štete.
1908. iznad Sibira, u blizini regiona Tunguska -
za vas koji ste obožavaoci Dena Akrojda i gledali "Ghoustbusterse"
kada je pričao o najvećem među-dimenzionalnom prolazu
od eksplozije u Sibiru 1909, rekao je pogrešan datum, ali nema veze.
Bilo je to 1908. Nije bitno. Izdrzaću.
(Smeh)
Drugi kamen je došao u Zemljinu atmosferu,
i ovaj je eksplodirao iznad površine,
nekoliko kilometara iznad Zemljinog tla.
Vrelina eksplozije je zapalila šumu ispod
i razvila talas koji je oborio drveće
na površini od nekoliko stotina kvadratnih kilometara, razumete?
Ovo je učinilo ogromnu štetu.
Ponovo, ovo je bio kamen otprilike
veličine ovog auditorijuma u kome sedimo.
Meteor je bio sačinjen od metala,
metal je mnogo tvrđi, tako da je uspeo da stigne do zemlje.
Onaj iznad Tunguske je verovatno bio sačinjen od kamena,
a on se mnogo lakše mrvi, tako da se razleteo u vazduhu.
Bilo kako, ovo su ogromne eksplozije, 20 megatona.
Kada eksplodiraju,
oni neće napraviti globalnu ekološku katastrofu.
Oni neće učiniti ništa slično uništenju dinosaurusa.
Oni jednostavno nisu dovoljno krupni.
Ali, učinice globalnu, ekonomsku štetu,
zato što nije neophodno da nas udare
kako bi pričinili ovakvu štetu.
Ne moraju da učine globalno uništenje.
Ukoliko neki od njih igde udari, proizveo bi paniku.
Ali, ako bi prešao iznad grada, važnog grada -
nije da su neki gradovi važniji od drugih,
ali od nekih zavisimo više od drugih
na globalnoj, ekonomskoj skali -
to bi nam moglo pričiniti ogromnu štetu,
nama kao civilizaciji.
Dakle, sada kada sam vas uplašio...
(Smeh)
šta bismo mogli učiniti?
Ovo je potencijalna pretnja.
Primetićete da nismo imali katastrofalan udar
kao onaj koji je uništio dinosauruse u poslednjih 65 miliona godina.
Oni su veoma retki.
Manji se događaju mnogo češće,
ali na milenijumskoj skali,
verovatno svakih nekoliko vekova ili nekoliko hiljada godina,
ali ipak je to nešto čega moramo biti svesni.
Šta možemo da učinimo?
Prvo moramo da ih pronađemo.
Ovo je slika asteroida koji nas je prošao 2009.
Evo ga ovde.
Možete primetiti da je poprilično nejasno.
Ne znam da li možete videti iz poslednjeg reda.
Ovo su samo zvezde.
Ovo je kamen koji je bio oko 28 metara u prečniku
znači otprilike, veličine onoga koji se razleteo iznad Tunguske
i onoga koji je pogodio Arizonu pre 50.000 godina.
Oni su nejasni.
Teško se vide, a nebo je zaista ogromno.
Mi moramo brzo da ih uočimo.
Dobra vest je da ih tražimo.
NASA je namenila novac za ovo.
Nacionalna naučna fondacija i druge zemlje su veoma zainteresovane za ovo.
Gradimo teleskope koji će tražiti ovu pretnju.
To je odličan prvi korak, ali šta je drugi korak?
Drugi korak je da primetimo onaj koji ide prema nama,
moramo ga zaustaviti.
Šta da uradimo?
Verovatno ste čuli za asteroid Apofiz.
Ukoliko niste, čućete.
Ako ste čuli za kalendar Maja i apokalipsu 2012, čućete i za Apofiz,
zato što su vezani za teoriju o sudnjem danu.
(Smeh)
Apofiz je asteroid koji je otkriven 2004.
Otprilike je 230 metara u prečniku,
znači da je prilično krupan, razumete,
veći od fudbalskog stadiona -
i proći će pored Zemlje u aprilu 2029.
Proći će pored nas toliko blizu da će ustvari proći ispod
naših meteoroloških satelita.
Zemljina gravitacija će zakriviti njegovu putanju toliko,
da je moguće da, ukoliko prođe ovaj region u svemiru,
ovaj region u obliku pasulja poznat kao ključaonica,
Zemljina gravitacija će ga zakriviti sasvim dovoljno
da sedam godina kasnije, 13. aprila, a to je petak, primetiću,
godine 2036 -
(Smeh)
tako nešto ne možete planirati -
da će nas Apofiz pogoditi.
On je prečnika 250 metara,
znači učinio bi nevrovatnu štetu.
Dobra vest je da verovatnoća da će proći kroz ključaonicu
i pogoditi nas sledeći put kada naiđe, je jedan od milion, otprilike,
veoma, veoma slaba,
tako da ja lično nisam budan noćima zbog brige o ovome.
Ja mislim da Apofiz nije problem.
U stvari, Apofiz je prikriveni blagoslov,
zato što nas je upozorio na opasnosti od asteroida.
Ovaj je otkriven pre svega nekoliko godina
i mogao bi nas pogoditi u narednih nekoliko godina.
Neće, ali nam daje šansu da proučimo ovakve asteroide.
Uistinu mi nismo razumeli ove ključaonice,
ali sada ih razumemo, a to je veoma važno,
jer kako da zaustavimo ovakve asteroide?
I da vas pitam,
šta radite ako stojite na putu
i automobil ide prema vama? Šta radite?
Ovo.
Je li tako? I automobil prođe pored vas.
Ali ne možemo pomeriti Zemlju, barem ne jednostavno,
ali možemo pomeriti mali asteroid.
U stvari, to smo već radili.
Godine 2005, NASA je lansirala sondu nazvanu "Deep Impact",
koja se sudarila i zarila jedan svoj deo u središte komete.
Komete su prilično slične asteroidima.
Svrha nije bila da se ona skrene sa putanje.
Svrha je bila napraviti krater i izdvojiti materijal
i videti šta je ispod površine ove komete,
o čemu smo naučili mnogo.
Malo smo pomerili kometu ne mnogo, ali to i nije bio cilj.
Međutim, razmislite o ovome.
Ona kruži oko Sunca brzinom 15 ili 20 kilometara u sekundi.
Lansirali smo sondu i pogodili je.
Zamislite koliko je to teško, ali smo uspeli.
To znači da možemo to učiniti ponovo.
Ukoliko primetimo asteroid koji dolazi prema nama,
i ide pravo na nas,
i imamo samo dve godine,
tras, pogodak.
Možete pomisliti - ukoliko gledate filmove,
(Smeh)
možete pomisliti, zašto ne upotrebimo nuklearno oružje?
Pa, možemo to pokušati, ali problem je u vremenu.
Ako ispalimo nuklearno oružje na ovu stvar,
moramo ga aktivirati u nekoliko milisekundi tolerancije
ili ćemo je promašiti.
A ima tu i mnogo drugih problema sa tim.
To je jako teško uraditi.
Ali samo pogoditi nešto? To je veoma lako.
Verujem da čak i NASA to može, dokazali su da mogu.
(Smeh)
Problem je, šta ako pogodimo ovaj asteroid,
promenimo mu putanju,
premerimo orbitu i otkrijemo,
uh, da, upravo smo ga gurnuli kroz ključaonicu
i sada će nas pogoditi za tri godine.
Pa, po mom mišljenju, to je u redu, OK?
Neće nas pogoditi kroz šest meseci.
I to je dobro.
Sada imamo tri godine da smislimo nešto.
Možemo ga još jednom pogoditi.
To je pomalo lutrija.
Možemo ga gurnuti u treću ključaonicu ili slično, pa to nećemo uraditi.
A ovo je deo, deo koji ja prosto volim.
(Smeh)
Nakon velikog mačo, "Grrrrrr TRAS!
Udarićemo ga posred lica",
ipak ćemo doneti plišane rukavice.
(Smeh)
Postoji grupa naučnika i inženjera i astronauta
koji sebe nazivaju Fondacija B612
Vi koji ste pročitali "Malog princa", razumećete, nadam se.
Mali princ je živeo na asteroidu koji se zvao B612.
Ovo su pametni ljudi - muškarci i žene -
astronauti, kao što rekoh, inženjeri.
Rasti Šveikart, koji je bio astronaut na Apolu 9, i on je ovde.
Den Darda, moj prijatelj koji je napravio ovu sliku, radi ovde,
u Jugozapadnom istraživačkom centru u Bulderu, u Ulici Volnat.
On je napravio ovu sliku za ovo
i on je zapravo jedan od astronoma koji radi za njih.
Ukoliko vidimo asteroid koji će pogoditi Zemlju
i ukoliko imamo dovoljno vremena,
možemo ga pogoditi i pomeriti u bolju orbitu.
I onda ćemo lansirati sondu koja je teška tonu ili dve.
Ne mora da bude ogromna - par tona, ne prevelika -
i parkiraćemo je u blizini asteroida.
Nećemo sleteti na njega, jer oni se prevrću i obrću.
Veoma je teško sleteti na njih.
Umesto toga samo ćemo im prići blizu.
Gravitacija asteroida će povući sondu,
a sonda ima masu od par tona.
Ima veoma slabu gravitaciju,
ali i to je dovoljno da povuče asteroid,
a imamo i pripremljene rakete,
tako da - ah, ovde možete jedva videti, ali ovde su raketni otvori -
i u osnovi, oni su povezani sa njihovom gravitacijom,
i ukoliko pomerimo sondu veoma polako,
veoma, veoma nežno,
možemo veoma lako pomeriti kamen u sigurnu orbitu.
Možemo ga čak i postaviti u Zemljinu orbitu
gde ga možemo iskopavati, ali to je potpuno nova tema.
(Smeh)
Ali, obogatili bismo se!
(Smeh)
Mislite o tome, razumete?
Ovo džinovsko kamenje leti tamo,
i udara u nas, i čini nam štetu,
ali mi smo naučili kako da uradimo ovo,
a i posedujemo sve potrebno da bismo to izveli.
Imamo astronome raspoređene sa teleskopima koji ih traže.
Imamo pametne ljude,
veoma, veoma pametne ljude,
koji su zabrinuti za ovo i pokušavaju da reše problem,
a imamo tehnologiju da to uradimo.
Zapravo, ova sonda ne može da koristi hemijske rakete.
One proizvode prejak potisak, previše snage.
Sonda bi jednostavno nekontrolisano odletela.
Izumeli smo nešto nazvano jonski pogon,
a to je motor sa veoma, veoma slabim potiskom.
Stvara silu kao parče papira na vašoj ruci, izuzetno slabu,
ali može da radi mesecima i godinama,
stvarajući veoma nežan potisak.
Ako je neko ovde ljubitelj originala "Zvezdanih staza",
oni su naišli na vanzemaljski brod koji je imao jonski pogon,
a Spok je rekao, "Oni su veoma tehnički usavršeni.
Sa ovim pogonom, oni su stotine godina ispred nas."
Da, mi sada imamo jonski pogon.
Nemamo Enterprajz, ali za sada imamo jon pogon.
(Aplauz)
Spok.
(Smeh)
Dakle...
to je razlika, to je razlika između nas i dinosaurusa.
Njima se ovo dogodilo.
Ali ne mora da se dogodi nama.
Razlika između dinosaurusa i nas
je da mi imamo svemirski program
i mi možemo da glasamo,
i možemo da promenimo našu budućnost.
(Smeh)
Mi imamo sposobnost da promenimo budućnost.
Kroz 65 miliona godina
naše kosti ne moraju da skupljaju prašinu u muzeju.
Mnogo vam hvala.
(Aplauz)