ב-50 השנים האחרונות
אנו בונים את הפרברים
עם הרבה השלכות לא-מכוונות.
ואני אדבר על כמה מההשלכות הללו,
ואציג מספר מיזמים מעניינים מאד
שלדעתי נותנים לנו סיבות מצוינות
להיות ממש אופטימיים ולקוות
שמיזם העיצוב והפיתוח הגדול של 50 השנים הבאות
יהיה שיפור פני הפרברים.
אז בין אם זה פיתוח מחדש של קניונים שוממים
או באיכלוס מחדש של חנויות-ענק נטושות
או בשיקום אדמות ביצה
שעשו מהן חניונים,
אני חושבת שהעובדה היא
שהמספר ההולך וגדל
של מקומות ריקים ולא-מתפקדים,
בעיקר אתרי מכירות,
בכל רחבי הפרברים
מעניק לנו הזדמנות כבירה
לקחת את הנופים הפחות-מקיימים
שיש לנו כרגע
ולהפוך אותם
למקומות יותר ברי-קיימא.
ואגב כך זה מאפשר לנו
לנתב מחדש הרבה יותר מהצמיחה שלנו
בחזרה לקהילות הקיימות
שזקוקות לדחיפה,
וכבר קיימת בהן התשתית,
במקום להמשיך
לכרות עצים
ולהרוס את האזורים הירוקים שבשוליים.
אז למה זה חשוב?
לדעתי יש הרבה סיבות,
לא אכנס לפרטים, אלא רק אציין כמה מהן.
רק מההיבט של שינויי האקלים,
התושב העירוני הממוצע בארה"ב
יוצר כשליש משיעור עקבות פחמן
ממה שיוצר תושב הפרברים,
בעיקר כי תושבי הפרברים נוהגים הרבה יותר,
וכשגרים בבתים נפרדים,
יש הרבה יותר פני-שטח חיצוניים
שהאנרגיה יכולה להיפלט מהם.
אז אך ורק
מההיבט של שינויי אקלים,
הערים הן כבר
יחסית ירוקות.
ההזדמנות הגדולה
להפחתת פליטת גזי החממה
טמונה בעצם בעיור
של הפרברים.
בכל הנסיעות שלנו בפרברים,
הכפלנו את כמות הק"מ שאנחנו נוסעים.
זה הגביר את התלות שלנו
בנפט זר
למרות השיפורים בצריכת הדלק.
אנו פשוט נוהגים הרבה יותר;
ולא הצלחנו לעמוד בקצב מבחינה טכנולוגית.
בריאות הציבור היא סיבה נוספת
לשקול את שיפור הפרברים.
חוקרים במרכז לבקרת מחלות ובמקומות נוספים
מוצאים יותר ויותר זיקה
בין דפוסים של פיתוח הפרברים
ובין סגנון-חיים בלתי-פעיל.
ובין שני אלה נמצאה זיקה
לעניין המדאיג למדי
של שיעורי ההשמנה ההולכים וגדלים,
שאפשר לראות במפות האלה,
וההשמנה גם גורמת
לעליות חדות במחלות הלב
ובסוכרת
עד כדי כך שילד שנולד היום
יש לו סיכוי של אחד לשלוש
לפתח סוכרת.
והקצב הזה עולה ביחס ישר
למספר הילדים
שכבר לא הולכים ברגל לביה"ס,
שוב, בגלל דפוסי הפיתוח שלנו.
ולבסוף ישנה שאלת הכסף.
כלומר, כמה עולה
להמשיך ולגור בפרברים
לאור עליית מחיר הדלק?
התרחבות הפרברים לקרקעות זולות,
ב-50 השנים האחרונות --
אותן קרקעות זולות שבשולי העיר --
עזרו לדורות של משפחות
ליהנות מהחלום האמריקאי.
אבל במידה הולכת וגוברת,
החסכון המובטח
לפי שיטת "סע עד לבית שתוכל להרשות לעצמך לקנות" --
שהוא בעצם המודל שלנו --
החסכון הזה נמחק
כשלוקחים בחשבון את עלויות התחבורה.
לדוגמה, פה באטלנטה,
בערך לכחצי מבתי האב
יש הכנסות של 20,000-50,000 דולר לשנה,
ומבזבזים 29% מההכנסה שלהם
על דיור
ו-32%
על תחבורה.
ואלה נתונים מ-2005,
לפני שהמחירים עלו מעל 4 דולר לגלון דלק.
איש מאיתנו
לא רגיל לחשב את עלויות התחבורה שלנו,
והן לא ירדו
בעתיד הקרוב.
בין אם אוהבים את הפרטיות הרבה של הפרברים
או שונאים את אזורי הקניות חסרי הרגש שלהם,
ישנן סיבות מדוע חשוב לחדש.
אבל האם זה מעשי?
אני חושבת שכן.
ג'ון ויליאמסון ואני חוקרות את הנושא הזה
כבר יותר מעשר שנים,
ומצאנו יותר מ-80
מיזמים שונים.
והם באמת מונעים על ידי השוק,
ומה שבמיוחד מניע את השוק --
הוא קודם כל שינויים דמוגרפיים רציניים.
כולנו נוטים לראות בפרברים
מקום מאד ממוקד-משפחה,
אבל זה כבר לא כך.
מאז שנת 2000,
בשני שלישים ממשקי הבית בפרברים
אין ילדים.
אנו פשוט לא עומדים בקצב של המציאות בשטח.
הסיבות לכך קשורות
בדומיננטיות של שתי
הקבוצות הדמוגרפיות הגדולות כיום:
דור ה"בייבי בום" יוצא לגמלאות--
וקיים פער,
דור ה"איקס", שזה דור קטן.
הם עדיין מביאים ילדים לעולם --
אבל דור ה"וואיי" טרם הגיע
לגיל גידול הילדים.
זה הדור הגדול הנוסף.
כתוצאה מכך,
הדמוגרפים חוזים
שעד שנת 2025,
ב-75% - 85% ממשקי הבית החדשים
לא יהיו ילדים.
סקרי שוק, סקרי צרכנים,
ששואלים את דור ה"בייבי בום" ואת דור ה"וואיי"
מה הם מעדיפים,
איפה הם ירצו להתגורר
אומרים לנו שהולך להיות ביקוש אדיר --
ואנו כבר יכולים לראות זאת --
לסגנונות חיים עירוניים יותר
בתוך הפרברים.
כלומר שבעצם, דור ה"בייבי בום" מעוניין להזדקן בביתו,
ודור ה"וואיי" רוצה לחיות
באורח חיים עירוני,
אבל רוב מקומות העבודה שלהם ימשיכו להיות בפרברים.
דינמיקת השינוי הגדולה השניה
היא עצם מצבו הפיזי
של האספלט הגרוע.
אני כל הזמן חושבת שזה עשוי להיות שם מעולה
ללהקת אינדי-רוק,
אבל המפתחים משתמשים בה
לתאר את מגרשי החנייה חסרי השימוש --
והפרברים מלאים בהם.
כשנבנו לראשונה הפרברים של אחרי המלחמה
על קרקעות זולות
הרחק ממרכז העיר,
היה הגיוני לבנות
רק מגרשי חנייה קרקעיים.
אך כעת פוסחים על האתרים הללו
שוב ושוב.
אנחנו פשוט המשכנו להתפשט,
והיום הם נמצאים
במיקום יחסית מרכזי.
כבר אין בהם הגיון.
לקרקע יש יותר ערך מכדי שתשמש לסתם מגרשי-חניה קרקעיים.
כעת הגיוני לחזור אחורה,
להניח רצפה ולבנות לגובה
על האתרים האלה.
אז מה עושים
עם קניון נטוש,
פארק משרדים נטוש?
מתברר שאפשר לעשות כל מיני דברים.
בכלכלת-מיתון כמו שלנו,
יישוב מחדש
מהווה אחת מהאפשרויות היותר קוסמות.
זהו במקרה
קניון נטוש בסנט-לואיס
שאוכלס מחדש כמרחב יצירה.
הוא משמש כעת לסדנאות אומנים,
להקות תיאטרון, להקות מחול.
הוא לא מכניס מיסים
כמו פעם,
אבל הוא משרת את הקהילה שלו.
זה שומר את המקום מואר.
זה הופך לדעתי למוסד ממש מעולה.
קניונים אחרים אוכלסו
כמוסדות סיעודיים,
כאוניברסיטאות,
וכמרחבים משרדיים מכל המינים.
מצאנו גם הרבה דוגמאות
של חנויות-ענק נטושות
ששינו את ייעודן
לכל מיני שימושים קהילתיים נוספים --
המון בתי"ס, המון כנסיות
והמון ספריות כמו זו.
זו היתה חנות מכולת קטנה של "פוד לאיון",
והיום זו ספריה ציבורית.
פרט לייעוד חדש מתאים להפליא, לדעתי,
הם פירקו וסילקו חלק ממגרשי החניה,
הכניסו נתיבי ניקוז כדי לאסוף ולנקות את מי הגשם,
בנו הרבה יותר מדרכות
שמקשרות בין השכונות.
והם הפכו את זה,
מה שפעם היה חנות פשוטה ברחוב של חנויות,
למרחב התכנסות קהילתי.
זה היה פעם מרכז קניות בצורת "ר"
בפניקס שבאריזונה.
וכל מה שבעצם עשו לו הוא לצבוע אותו מחדש,
מעדניה יוקרתית,
והם בנו מסעדה במשרד הדואר הישן.
אסור להמעיט בכוחו של המזון
כשמדובר בשינוי פניו של מקום
והפיכתו למוקד חברתי.
זה היה כה מוצלח, שכעת הם השתלטו על כל הרחוב.
שלטי הנדל"ן בשכונה
מכריזים כולם בגאווה,
"ה'לה גרנד אורנג'' נמצא במרחק הליכה"
כי זה מספק לשכונה
את מה שהפסיכולוגים אוהבים לכנות
"מקום שלישי."
אם הבית הוא המקום הראשון,
ומקום העבודה הוא השני,
המקום השלישי הוא זה שאליו הולכים לבלות
וליצור קהילה.
ובמיוחד, ככל שהפרברים
פחות מתרכזים סביב המשפחה,
סביב משקי הבית,
נוצר רעב אמיתי
לעוד מקומות שלישיים.
כך שהשיפורים הבולטים ביותר
הם אלה שבקטגוריה הבאה,
ובכיוון התכנוני הבא: פיתוח מחדש.
בזמן ה"בום"
היו כמה מיזמי פיתוח בולטים
שבהם המבנה המקורי
נהרס לגמרי וכל האתר נבנה מחדש
באופן דחוס הרבה יותר,
מעין שכונות עירוניות קומפקטיות שאפשר לטייל בהן.
אבל חלק מהן היו בעלות אופי מצטבר הרבה יותר.
זאת "מאשפי קומונס",
השיפור הישן ביותר שמצאנו.
והיא פשוט באופן מצטבר, במשך 20 השנה האחרונות,
בנתה עירוניות
על גבי מגרשי חניה.
הצילומים בשחור-לבן מראים
את אזור הקניות הפשוט של שנות ה-60.
והמפה שמעל מראה
את השינוי ההדרגתי
לכדי כפר קומפקטי
לשימוש מעורב בסגנון ניו-אינגלנד,
וכעת יש להם תוכניות מאושרות
כדי לקשר אותו
לשכונת מגורים חדשה
דרך עורקי התחבורה
ועד לצד השני.
אז לפעמים זו בניה מצטברת.
ולפעמים זה הכל ביחד.
זהו מיזם מילוי נוסף של מגרשי חניה,
הפעם של פארק משרדים מחוץ לוושינגטון הבירה.
כשהרכבת העירונית התפשטה לתוך הפרברים
ופתחה תחנה ליד האתר הזה,
הבעלים החליטו
לבנות קומת חניה חדשה
ולהכניס מעל המגרשים העיליים
רחוב ראשי חדש, כמה בתי דירות
ובניני קונדו.
מבלי להרוס את בנייני המשרדים הקיימים.
הנה האתר ב-1940:
זו היתה רק חווה קטנה
בכפר הייטסוויל.
עד 1980 השטח חולק
לקניון גדול בצד אחד
ולפארק משרדים בצד השני
ועוד כמה אתרי הפרדה עבור ספריה
וכנסיה, בקצה הימני.
היום, התעבורה,
הרחוב הראשי והדיור החדש
נבנו כולם.
בסופו של דבר אני צופה שהרחובות
ודאי ימשיכו דרך פיתוח מחדש של הקניון.
פורסמו כבר תכניות
לפיתוח של הרבה דירות גן כאלה
מעל לקניון.
התעבורה היא מניע חזק לשיפורים.
וככה זה נראה.
אתם יכולים מעין לראות את בנייני הקונדו החדשים והמגניבים
בין בנייני משרדים
והמרחב הציבורי והרחוב הראשי החדש.
זה אחד האהובים עלי, בלמר.
אני חושב שהם באמת בנו מקום אטרקטיבי פה
והשתמשו בבניה ירוקה.
יש מערכי תאים פוטו וולטאים מסיביים על הגגות
כמו גם טורבינות רוח.
זה היה קניון גדול מאוד
על סופר בלוק של ארבע מאות דונם.
זה עכשיו 22
בלוקים אורבניים שאפשר ללכת בהם
עם רחובות ציבוריים,
שני פארקים ציבוריים, שמונה קווי אוטובוסים
ומגוון סוגי בניה,
וכך זה באמת נתן ללייקווד, קולורדו
את העיר התחתית
שלפרוור הספציפי הזה מעולם לא היה.
כאן היה הקניון בעבר.
הם חגגו את מסיבת סיום התיכון בקניון. הם אהבו את הקניון שלהם.
אז הנה האתר ב1975
עם הקניון.
עד 1995, הקניון מת.
חנות הכלבו נשארה --
ומצאנו שזה נכון בהרבה מקרים.
חנויות הכלבו הן רב קומתיות; הן בנויות טוב יותר.
הן קלות ליעוד מחדש.
אבל אלה עם הקומה האחת ...
זה באמת הסטוריה.
אז הנה זה בחזון לבניה.
לפרוייקט, אני חושב, יש קישור חזק
לשכונות הקיימות.
הוא מספק 1,500 יחידות דיור עם אופציה
לסגנון חיים אורבני יותר.
כ-שני שלישים ממנו בנויים עכשיו.
כך נראה הרחוב הראשי.
הוא מאוד מוצלח,
והוא עזר לדחוף --
שמונה מתוך 13
הקניונים האזורים בדנוור
יש עכשיו, או הודיעו על תוכניות
למתיחת פנים.
אבל חשוב לשים לב שכל השינויים האלו
לא קורים
כשרק בולדוזרים באים ומורידים את כל העיר.
לא, זה איים של אזורי הליכה
על האתרים של
נכסים שלא מנוצלים הייטב.
אז זה נותן לאנשים יותר בחירה,
אבל זה לא לוקח מהבחירה.
אבל זה לא ממש מספיק
רק ליצור איים של אזורי הליכה.
רוצים גם לנסות לעשות שינויים יותר סיסטמטיים.
אנחנו צריכים לשנות את המסדרונות עצמם.
אז זה אחד
ששונה בקליפורניה.
הם לקחו את הרחוב המסחרי
שנראה בשחור לבן למטה,
והם בנו שדרה
שהפכה לרחוב הראשי לעירם.
וזה הפך מלהיות
אזור מכוער, לא בטוח
ולא רצוי,
לאזור יפיפה,
מושך, מכובד וסוג של כתובת טובה.
אני מתכוונת שעכשיו אנחנו מקווים להתחיל לראות אותו;
הם כבר בנו את בניין העירייה, הביאו שני בתי מלון.
אני יכולה לדמיין בתים יפיפיים שקמים שם
בלי לעקור עץ נוסף.
אז יש הרבה דברים טובים,
אבל הייתי שמחה לראות יותר מסדרונות משופרים.
אבל דיחוס
לא יעבוד בכל מקום.
לפעמים החזרת הירוק
הוא באמת תשובה טובה יותר.
יש הרבה ללמוד מהצלחות
של תוכניות של בנקי קרקעות
בערים כמו פלינט, מישיגן.
יש גם קהילת חקלאות עירונית מתפתחת --
סוג של גני ניצחון פוגשים את האינטרנט.
אבל אולי אחד מהדברים הכי חשובים בהיבט ההפיכה מחדש לירוק
הוא ההזדמנות לשחזר
את האקולוגיה המקומית,
כמו בדוגמה זו שמחוץ למיניאפוליס.
כשהמרכז המסחרי מת,
העיר שיקמה את האתר
לביצות המקוריות,
ויצרה נכסים שפונים לאגם,
שמשכו השקעות פרטיות,
ההשקעה הפרטית הראשונה לשכונה עם ההכנסה הנמוכה הזו
ב40 השנים האחרונות.
אז הם הצליחו גם לשקם את האקולוגיה המקומית
והכלכלה המקומית באותו הזמן.
זה עוד דוגמה להחזרת הירוק.
היא גם הגיונית מאוד בשווקים חזקים מאוד.
זה בסיאטל
הוא על אתר של מגרש חנייה של קניון
סמוך לתחנת תחבורה ציבורית סמוכה.
והקו הגלי
הוא שביל במקביל לנחל שעכשיו הוצא לאור.
הנחל נותב מתחת למגרש החניה.
אבל הוצאה לאור של נחלים
באמת משפרת את איכות המים שלהם
ותורמת לסביבה
.אז הראיתי כמה
מהדורות הראשונים של שיפור סביבתי.
מה הלאה?
אני חושבת שיש לנו שלושה אתגרים לעתיד.
הראשון הוא לתכנן שיפורים
באופן סיסטמי יותר
ברמה המטרופוליטנית.
אנחנו צריכים להיות מסוגלים להגיד
איזה אזורים באמת צריכים הסבה לירוק.
איפה אנחנו צריכים פיתוח מחדש?
ואיפה אנחנו צריכים לעודד דיור מחדש?
השקפים האלה מראים רק שתי תמונות
מפרוייקט גדול
שבחן ניסיון לעשות את זה לאטלנטה.
אני הובלתי צוות שהתבקש לדמיין
את אטלנטה בעוד 100 שנה.
ובחרנו לנסות להפוך את הפרוור
דרך שלושה שלבים פשוטים -- יקרים אבל פשוטים.
אחד, בעוד מאה שנה,
תחבורה בכל
מסדרונות הרכבת והכבישים.
שתיים, בעוד מאה שנה,
אזורי חציצה של 300 מטר
בכל מסדרונות הנחלים.
זה די קיצוני, אבל יש לנו בעיית מים קטנה.
בעוד מאה שנה,
חלוקות משנה שפשוט נגמרות קרוב מדי למים
או רחוק מדי מתחבורה לא תהיינה אפשריות.
אז יצרנו את העברת האקו-אייקר
להעברת זכויות פיתוח
למסדרונות התחבורה
ולאפשר להוריק מחדש
את כל החלוקות הקודמות
ליצור אוכל ואנרגיה.
אז האתגר השני
הוא לשפר את איכות העיצוב הארכיטקטוני
של השיפורים.
ואני מסיימת עם התמונה הזו
של דמוקרטיה בפעולה:
זו מחאה שמתרחשת
בשיפור בסילבר ספרינגס, מרילנד
על פארק עירוני עם דשא סינטטי.
עכשיו, שיפורים מואשמים פעמים רבות
שהם מהווים דוגמה לעיר תחתית מדומה
ואורבניזם שנעשה בן רגע,
ולא בלי סיבה; אתם לא מקבלים משהו מזוייף יותר
מפארק עירוני עם דשא סינטטי.
אני חייבת לומר, אלה מקומות מאוד היברידיים.
הם חדשים אבל מנסים להראות ישנים.
יש להם נוף רחובות עירוני,
אבל יחסי חנייה של הפרוורים.
האוכלוסיות שלהם
יותר מגוונות מהפרוורים הטיפוסיים,
אבל הן פחות מגוונות מערים.
והם
מקומות ציבוריים,
אבל מנוהלים על ידי חברות פרטיות.
ורק חזות הפנים
הרבה פעמים -- כמו הדשא המלאכותי פה --
הם גורמים לי להתכווץ.
אז, אתם יודעים, אני מתכוונת שאני שמחה
שהאורבניות עושה את עבודתה.
העובדה שמחאה קורית
באמת אומרת
שהמבנה של הבלוקים, הרחובות והבלוקים, ההכנסה של המרחב הציבורי,
מתפשר עד כמה שיהיה,
זה עדיין דבר נפלא.
אבל אנחנו חייבים לשפר את הארכיטקטורה.
האתגר האחרון הוא לכולכם.
אני רוצה שתצטרפו למחאה
ותתחילו לדרוש
יותר אזורים אורבניים ברי קיימא --
יותר מקומות ברי קיימא, נקודה.
אבל מבחינה תרבותית,
אנחנו נוטים לחשוב שמרכזי הערים
צריכים להיות דינמיים, ולצפות לזה.
אבל נראה שיש לנו ציפיה
שהפרוורים צריכים להשאר קפואים לנצח
במצב מתבגר שחלף זמנו
בו הם נולדו במקור.
הגיע הזמן לתת להם לגדול,
אז אני רוצה שאתם
כולכם תעזרו לשינויי האזורים,
דיאטות הכבישים, שיפורי התשתיות
והשיפורים שבאים בקרוב לשכונה באזורכם.
תודה לכם.