(Klickljud)
Jag föddes med bilateralt retinoblastom,
cancer i näthinnan.
Mitt högra öga togs bort
vid sju månaders ålder.
Jag var 13 månader gammal när man tog bort mitt vänstra öga.
Det första jag gjorde när jag vaknade efter den där sista operationen
var att klättra ur barnsängen
och börja vandra runt på intensivvårdsavdelningen för barn,
antagligen på jakt efter den som gjort detta mot mig.
(Skratt)
Uppenbarligen var att gå runt på barnavdelningen
inget problem för mig utan ögon.
Problemet var att bli upptäckt.
Det är intryck av blindhet
som är mycket mer hotfulla
för blinda människor än själva blindheten.
Tänk ett ögonblick på era egna intryck av blindhet.
Tänk på era reaktioner när jag först kom ut på scenen,
eller tanken på att själva bli blinda,
eller att en närstående blir blind.
Skräcken är obegriplig för de flesta av oss,
eftersom blindhet
anses personifiera ignorans och omedvetenhet,
olycklig utsatthet för det mörka och okändas härjningar.
Så poetiskt.
Som tur är var inte mina föräldrar poetiska.
De var pragmatiska.
De förstod att ignorans och rädsla bara fanns i sinnet,
och att sinnet är anpassningsbart.
De ansåg att jag borde växa upp
och åtnjuta samma friheter och skyldigheter som alla andra.
Med deras egna ord skulle jag flytta ut -
vilket jag gjorde när jag var 18 -
jag skulle betala skatt -
tack - (Skratt) -
och de visste skillnaden mellan kärlek och rädsla.
Rädsla lamslår oss när vi möter utmaningar.
De visste att blindhet skulle bli en stor utmaning.
Jag uppfostrades inte med rädsla.
De satte min frihet före allt annat,
för det är vad kärleken gör.
Om jag går vidare, hur klarar jag mig idag?
Världen är en mycket större barnavdelning.
Som tur är har jag min pålitliga långa käpp,
längre än de käppar som används av de flesta blinda.
Jag kallar den min frihetsstav.
Den hindrar mig till exempel
från att lämna scenen på ett ovärdigt sätt. (Skratt)
Jag kan se den där klippkanten.
De varnade oss tidigare och sa att varje tänkbart missöde
har drabbat talare här på scenen.
Jag vill inte sätta ett nytt exempel.
Men utöver detta,
hörde kanske många av er mitt klickljud när jag kom ut på scenen -
(Klickljud)
med min tunga.
Det är blixtar av ljud
som skickas ut och reflekteras från ytor runt omkring mig,
precis som fladdermusens ekolod,
och återvänder till mig med mönster, med bitar av information,
på samma sätt som ljus gör för er.
Och min hjärna har, tack vare mina föräldrar,
aktiverats för att skapa bilder i mitt syncentrum,
som vi nu kallar systemet för bildskapande,
av dessa informationsmönster, på samma sätt som era hjärnor gör.
Jag kallar denna process blixt-sonar.
På så vis har jag lärt mig se genom min blindhet,
att navigera min resa
genom det mörka okända i mina egna utmaningar,
vilket har givit mig smeknamnet
"Den märkvärdige Läderlappen". (Skratt)
Alltså, Läderlappen är ok.
Fladdermöss är coola. Läderlappen är cool.
Men jag uppfostrades inte till att se mig själv som märkvärdig på något vis.
Jag har alltid sett mig själv som alla andra
som navigerar genom sina egna mörka okända utmaningar.
Är det så märkvärdigt?
Jag använder inte mina ögon, jag använder min hjärna.
Nå, någonstans tycker någon
att det är märkvärdigt, annars skulle jag inte vara här uppe,
men låt oss tänka på det här ett ögonblick.
Alla ni där ute
som möter eller någon gång har mött en utmaning,
sträck upp en hand.
Okej.
Många händer sträcks upp, vänta lite, låt mig räkna dem.
(Klickljud)
Det här tar ett tag. (Klickljud) (Skratt)
Okej, många händer i luften.
Håll dem kvar där. Jag har en idé.
De av er som använder sina hjärnor för att navigera genom dessa utmaningar
kan ta ner era händer.
Okej, om någon av er fortfarande sträcker upp en hand
har ni alldeles egna utmaningar. (Skratt)
Så alla av oss möter utmaningar,
och alla av oss står inför det mörka okända,
som är inneboende i de flesta utmaningar, och de flesta av oss fruktar, eller hur?
Men vi har alla hjärnor
som tillåter oss, som aktiveras för att tillåta oss
att navigera genom dessa utmaningar. Okej?
Ett exempel: jag klev upp här
och - (Klickljud) - de talade inte om
var talarstolen var.
Så man kan inte lita på de där TED-människorna.
"Hitta den själv", sa de.
Så - (Skratt)
Och rundgången från högtalarna hjälper inte alls.
Så nu ger jag er en utmaning.
Skulle ni alla kunna blunda en liten stund?
Och ni ska få lära er lite blixt-sonar.
Jag ska skapa ett ljud.
Jag ska hålla den här skivan framför mig, utan att flytta på den.
Lyssna bara på ljudet ett ögonblick.
Schhhhhhhh.
Okej, inte så värst intressant.
Lyssna nu på vad som händer med precis samma ljud
när jag flyttar på skivan.
Schhhhhhhhh. (Tonhöjden blir högre och lägre)
Ni vet inte vilken makt den mörka sidan har.
(Skratt)
Jag kunde inte låta bli.
Okej, fortsätt nu att blunda
för kunde ni höra skillnaden?
Okej, låt oss bli säkra på saken.
Er utmaning är
att säga "nu" när ni hör att skivan börjar förflyttas.
Okej? Vi tar det lugnt.
Schhhhhhh.
Publik: Nu. Daniel Kish: Bra. Utmärkt.
Öppna ögonen.
Alltså, bara några centimeter räcker
för att ni ska höra skillnaden.
Ni har upplevt sonar.
Ni skulle alla kunna bli riktigt bra blinda människor. (Skratt)
Låt oss se vad som kan hända
när denna aktiveringsprocess
får lite tid och uppmärksamhet.
(Video) Juan Ruiz: Det är som om ni ser med era ögon
och vi ser med våra öron.
Brian Bushway: Det är inte att uppskatta det mer eller mindre,
det handlar om att uppskatta det olika.
Shawn Marsolais: Det går tvärs över. DK: Ja.
SM: Och sedan går det gradvis neråt igen.
DK: Ja! SM: Det är otroligt.
Jag kan ju se bilen. Himmel!
J. Louchart: Jag älskar att vara blind.
Ärligt talat, även om jag fick chansen vill jag inte kunna se igen.
JR: Ju högre mål, desto fler hinder stöter man på,
och på andra sidan målet
finns seger.
[På italienska]
(Applåder)
DK: Nå, ser de här människorna skräckslagna ut?
Inte särskilt.
Vi har givit träning i aktivering
till tiotusentals blinda och seende med alla möjliga bakgrunder
i nästan 40 länder.
När blinda lär sig se,
verkar seende bli inspirerade
till att vilja se på samma sätt; bättre, klarare, med mindre rädsla,
eftersom detta är exempel på den enorma kapaciteten inom oss alla
att navigera genom varje sorts utmaning, genom varje sorts mörker,
till upptäckter vi inte föreställt oss,
när vi är aktiverade.
Jag önskar er alla en högst aktiverande resa.
Tack så mycket.
(Applåder)
Chris Anderson: Daniel, min vän.
Som jag vet att du ser får du fantastiska stående ovationer här på TED.
Tack för ett fenomenalt tal.
Bara en fråga om din värld, den inre värld du konstruerar.
Vi tror att vi har sådant i vår värld som du som blind inte har,
men hurdan är din värld?
Vad har du som vi inte har?
DK: Ett synfält på 360°,
min sonar fungerar ungefär lika bra bakom mig som framför mig.
Den fungerar runt hörn.
Den fungerar genom ytor.
Man kan säga att det är en lite suddig tredimensionell geometri.
En av mina elever, som nu har blivit instruktör,
satt några månader efter att han mist synen
i sitt trevåningshus
och insåg att han kunde höra allt som pågick i hela huset:
samtal, människor i köket, människor i badrummet,
flera våningar bort, genom flera väggar.
Han sa att det var lite som att ha röntgensyn.
CA: Hur ser det ut där du är just nu?
Hur ser det ut här i salen?
DK: Ärligt talat, många högtalare.
Det är intressant.
När människor låter,
när de skrattar, skruvar på sig, dricker något eller snyter sig
vad de än gör hör jag det.
Jag hör varje liten rörelse som varenda individ gör.
Inget av det går mig egentligen förbi,
och sedan, ur ett sonar-perspektiv,
rummets storlek, hur publiken sitter runt scenen,
det är rummets höjd.
Som jag sa är allt det en sorts tredimensionell geometri
runt omkring mig.
CA: Daniel, du har gjort ett fantastiskt jobb
med att hjälpa oss att se världen på ett annat sätt.
Verkligen ett stort tack för det.
DK: Tack.
(Applåder)