(Clinchete)
M-am născut cu retinoblastom bilateral,
cancer de retină.
Ochiul drept mi-a fost îndepărtat la 7 luni.
La 13 luni, mi-au îndepărtat ochiul stâng.
Primul lucru pe care l-am făcut după a doua operație
a fost să ies din leagăn
și să încep să bântui prin salonul de terapie intensivă.
Probabil în căutarea celui care mi-a făcut așa ceva.
(Râsete)
Evident, puteam bântui prin creșă fără probleme și fără ochi.
Era o problemă dacă eram prins.
Impresia despre orbire e mai îngrozitoare pentru orbi decât orbirea în sine.
Gândiți-vă la părerile voastre despre orbire.
Gândiți-vă la primele impresii când m-ați văzut pe scenă.
Sau la posibilitatea propriei orbiri sau a orbirii unei persoane iubite.
Teroarea e incomprehensibilă pentru majoritatea
pentru că orbirea e văzută ca apogeul ignoranței și inconștienței,
ca expunerea neajutorată la ravagiile tenebrosului necunoscut.
Cât de poetic sună.
Norocul meu a fost că părinții nu erau poetici, erau pragmatici.
Au înțeles că ignoranța și frica erau doar probleme ale minții
și că mintea e maleabilă.
Credeau că trebuie să ajung
să beneficiez de aceleași libertăți și responsabilități ca toți ceilalți.
Folosind cuvintele lor, va trebui să mă mut,
— ceea ce am și făcut la 18 ani —
voi plăti taxe,
– mulțumesc – (Râsete)
și știau care-i deosebirea dintre iubire și frică.
Frica ne face să înlemnim în fața provocărilor.
Știau că a fi orb înseamnă o mulțime de provocări.
Nu m-au crescut cu frică.
Înainte de toate au avut în vedere libertatea mea personală,
căci asta face iubirea.
Trecând mai departe, cum mă descurc azi?
Lumea e o creșă mult mai mare.
Din fericire am un baston lung de nădejde,
mai lung decât bastoanele folosite de majoritatea orbilor.
Îi zic bastonul libertății mele.
Mă va scuti, de pildă, de o... ieșire nedemnă de pe scenă.
(Râsete)
Pot să văd acea muchie.
M-au prevenit că vorbitorilor de aici li s-au întâmplat de toate.
Nu-mi pasă dacă voi institui un nou precedent. (Râsete)
Dincolo de asta,
poate mulți ați remarcat că, intrând în scenă, plescăiam
– (Clicăit) –
cu limba.
Sunt flash-uri de sunete ce ies și se reflectă de pe suprafețele din jur,
ca sonarul unui liliac.
Se întorc la mine ca tipare cu informaţie cum face lumina pentru voi.
Creierul meu, mulțumită părinților, s-a activat ca să formeze imagini
în cortexul vizual, – numit acum sistem imagistic –
din acele secvențe de informații, ca și creierul vostru.
Numesc acest proces flash-sonar.
Așa am învățat să văd prin bezna mea, să navighez în călătoria mea
prin întunericul propriilor provocări,
câștigându-mi astfel porecla de „remarcabilul Batman”.
(Râsete)
Cu Batman sunt de acord. Liliecii sunt tari. Batman e tare.
Dar n-am fost crescut să mă consider remarcabil în vreun fel.
M-am considerat la fel cu cei care navighează prin întunericul lor.
Ce e atât de ieșit din comun?
Nu-mi folosesc ochii, ci creierul.
Cineva crede că asta e remarcabil, altfel n-aș fi aici.
Dar hai să analizăm un pic.
Cine are sau a avut de înfruntat o provocare, să ridice mâna.
Ușșș. OK.
Sunt multe mâini sus. O clipă, să vă număr din cap.
(Plescăit) (Râsete)
Va dura un pic. (Plescăit) (Râsete)
OK, multe mâini ridicate. Țineți-le sus.
Mi-a venit o idee.
Cei care vă folosiţi creierul să navighaţi printre ele, lăsaţi mâna jos.
Cei care mai au mâna sus, aveţi problemele voastre... (Râsete)
Toți trebuie să facem față provocărilor și necunoscutului inerent provocărilor
şi tuturor ne e teamă de necunoscut.
Dar toți avem un creier care ne permite,
care poate fi activat să ne permită
să navigăm în călătoria printre aceste provocări.
În cazul meu: am urcat pe scenă
și – (Clicăit) – n-au vrut să-mi spună unde e pupitrul.
Nu poți avea încredere în cei de la TED.
„Găsește-l singur”, mi-au zis.
Deci... (Râsete).
Feedback-ul de la sonorizare nu mă ajută deloc.
Vă voi prezenta acum o provocare.
Pentru o clipă închideți ochii, şi... veți învăța un pic de flash sonar.
Voi scoate un sunet.
Voi ține această placă în fața mea, dar nu o voi mișca. Ascultați un pic.
Șșșșșșșșșș.
OK, nimic interesant.
Acum auziți ce se întâmplă cu același sunet dacă mișc placa.
Șșșșșșșșșș. (Tonul sunetului variază)
„Nu cunoașteți forța Părții Întunecate.”
(Râsete)
„Nu m-am putut abţine.” (Râsete)
OK, țineți-vă ochii închiși pentru că...
ați auzit diferența?... OK.
Acum, ca să fim siguri.
Provocarea pentru voi va fi să spuneți „acum”
când auziți că placa se mișcă. OK?
Să ne relaxăm pentru asta.
Șșșșșșșșșș.
Publicul: Acum. Daniel Kish: Bine. Excelent.
Deschideți ochii. Bun.
Au fost doar câțiva centimetri și ați observat diferența,
Ați experimentat sonarul.
Ați putea fi nişte orbi de excepţie. (Râsete)
Să vedem ce se poate întâmpla
dacă acestui proces de activare i se acordă timp și atenție.
(Video) Juan Ruiz: Cum vedeți voi cu ochii,
noi vedem cu urechile.
Brian Bushway: Nu e vorba de a savura mai mult sau mai puțin,
e vorba de a savura altfel.
Shawn Marsolais: Merge de-a curmezișul...
DK: Da. SM: Apoi, treptat, coboară iar.
DK: Da! SM: Uimitor.
Ca și cum aș vedea mașina. Maică Sfântă!
J. Louchart: Îmi place să fiu orb.
Dacă aș putea, sincer, nu aș dori să văd din nou.
JR: Cu cât este mai mare țelul, cu atât mai multe vor fi obstacolele
și, de cealaltă parte a țelului, așteaptă victoria.
Gata!
[În italiană]
(Aplauze)
DK: Par acești oameni îngroziți?
Nu prea.
Am antrenat pentru activare mii de nevăzători și văzători,
de toate categoriile, din aproape 40 de țări.
Când nevăzătorii învață să vadă,
cei care văd par inspiraţi să învețe să vadă ca ei,
mai bine, mai clar, cu mai puțină frică
pentru că exemplifică capacitatea imensă din noi toți,
de a naviga, prin orice fel de provocare, prin orice tenebre,
către descoperi de neimaginat, când suntem în stare activată.
Vă doresc tuturor cea mai activantă călătorie.
Mulțumesc foarte mult.
(Aplauze)
Chris Anderson: Daniel, prietene!
Știu că poți vedea că ești ovaționat în mod spectaculos la TED.
Îți mulțumesc pentru acest extraordinar discurs.
O singură întrebare despre lumea ta, lumea internă pe care ți-o construiești.
Noi credem că avem în lumea noastră lucruri pe care tu, ca orb, nu le ai,
dar cum e lumea ta? Ce ai tu și nu avem noi?
DK: Câmp vizual de 360 de grade,
sonarul funcționează atât în spatele cât și în fața mea.
Funcționează după colțuri. Funcționează prin materie.
În general, e ca un fel de geometrie tridimensională neclară.
Unul dintre elevii mei, care acum e instructor.
Şi-a pierdut vederea şi după câteva luni, stătea în casa lui cu trei etaje
și și-a dat seama că putea auzi tot ce se întâmpla în casă:
conversațiile, ce se întâmpla în bucătărie, la baie,
la câteva etaje, prin câteva ziduri.
A zis că era de parcă vedea în raze-X.
CA: Ce vezi tu acum aici? Cum vezi această sală?
DK: (Plescăit) Prea multe difuzoare, sincer.
E interesant. Orice sunet scos de spectatori,
când râd, se agită, beau un pahar sau își suflă nasul
sau orice altceva, aud totul. Aud orice mică mișcare făcută de fiecare.
Nimic nu-mi scapă.
Apoi, folosind sonarul: mărimea sălii,
curbura locurilor spectatorilor din jurul scenei, înălțimea sălii.
Cum am spus, văd suprafața din jur ca geometrie tridimensională.
CA: Daniel, ai făcut o treabă spectaculoasă,
ajutându-ne să vedem lumea altfel.
Îți mulțumesc foarte mult pentru asta, sincer.
DK: Mulțumesc. (Aplauze)