בואו נדבר על אמון.
כולנו יודעים שלאמון יש ערך רב,
אך כשמדובר באמון באנשים,
משהוא עמוק קורה.
אנא הרימו את ידכם
אם הייתם אי-פעם אורחים או מארחים ב-AirBnB.
וואו, הרבה מכם היו.
למי יש ביטקוין?
עדיין לרבים מכם. או-קיי.
והרימו את ידכם בבקשה אם השתמשתם אי-פעם בטינדר
למציאת זוגיות.
(צחוק)
את אלו קשה ממש לספור כי אתם עושים ככה
(צחוק)
אלה הן דוגמאות לאופן שבו הטכנולוגיה
יוצרת מנגנונים חדשים
המאפשרים לנו לסמוך על אנשים, חברות ורעיונות לא מוכרים.
ועם זאת, במקביל,
האמון במוסדות --
בנקים, ממשלות ואפילו כנסיות --
מתמוטט.
אז מה קורה כאן,
ובמי אתם נותנים אמון?
בואו נתחיל בצרפת עם אפליקציה -- או יותר נכון, חברה --
בעלת שם שנשמע די מצחיק,
בלה-בלה-קאר.
זו אפליקציה המשדכת נהגים ונוסעים
המעוניינים בתחבורה משותפת למרחקים ארוכים.
מרחק הנסיעה הממוצע הוא 320 ק"מ.
אז זה יהיה רעיון טוב לבחור בקפידה את שותפיכם לנסיעה.
פרופילים חברתיים וחוות דעת עוזרים לאנשים לבצע בחירה.
אתם יכולים לראות אם מישהו מעשן, או לראות את סגנון המוזיקה שהוא אוהב,
אתם יכולים לראות אם הוא הולך להביא את כלבו לנסיעה.
אבל מסתבר שהמאפיין החברתי החשוב ביותר
הוא אורך השיחה במהלך הנסיעה.
(צחוק)
בלה, שיחה קצרה.
בלה-בלה, אתם מעוניינים בשיחה קלילה במידה,
ו-בלה-בלה-בלה, אתם לא הולכים לשתוק במשך כל הנסיעה
מלונדון לפריז.
(צחוק)
זה מדהים, נכון? שהרעיון הזה בכלל עובד,
מפני שהוא סותר את השיעור שרובנו למדנו כילדים:
אף פעם לא להיכנס למכונית עם זר.
ולמרות זאת, בלה-בלה-קאר מסיעה יותר מארבעה מיליון אנשים
בכל חודש.
כדי לקבל קנה מידה, זה יותר ממספר הנוסעים
הטסים עם חברות התעופה יורוסטאר או ג'טבלו.
בלה-בלה-קאר זו המחשה נהדרת לאופן שבו טכנולוגיה מאפשרת
למיליוני אנשים ברחבי העולם לבצע קפיצת אמון.
קפיצת אמון מתרחשת כשאנו מסתכנים ועושים משהו חדש או שונה
מהדרך שבה תמיד עשינו דברים.
בואו ננסה לדמיין זאת יחד.
או-קיי, אני רוצה שתעצמו עיניים.
יש גבר שבוהה בי עם עיניים פקוחות לרווחה.
אני עומדת על העיגול האדום הגדול הזה. אני יכולה לראות.
אז עיצמו את עיניכם.
(צחוק) (מחיאות כפיים)
אעשה זאת איתכם.
ואני רוצה שתדמיינו שקיים פער
בינכם ובין משהו לא ידוע.
המשהו הזה יכול להיות מישהו שזה עתה פגשתם.
או מקום שבו מעולם לא ביקרתם.
או דבר שמעולם לא ניסיתם.
הבנתם?
או-קיי. אתם יכולים לפקוח את עיניכם עכשיו.
כדי שתבצעו את הזינוק ממקום שבו אתם מרגישים בטוחים,
על מנת להסתכן עם האיש הזר הזה, או המעשה הלא מוכר הזה,
נדרש כח שימשוך אתכם מעבר לאותו פער,
והכח יוצא הדופן הזה הוא אמון.
אמון הוא מושג בלתי נתפס.
ולמרות זאת אנו תלויים בו כדי לנהל מהלך חיים תקין.
אני נותנת אמון בילדיי
כשהם אומרים שהם יכבו את האור בלילה.
אני נותנת אמון בטייס שהטיס אותי הנה שישמור על בטחוני.
זו מילה שאנו משתמשים בה רבות,
בלי לחשוב תמיד על משמעותה
ואיך היא פועלת בהקשרים שונים של חיינו.
למעשה, קיימות מאות הגדרות לאמון,
ואת כולן ניתן לפשט לסוג כלשהו של הערכת סיכונים --
חישוב ההסתברות שדברים יתקיימו כמתוכנן.
אך אני לא אוהבת את ההגדרה הזו לאמון,
מפני שהיא גורמת לאמון להישמע הגיוני וצפוי,
והיא לא ממש משקפת את הגורם האנושי --
מה אמון מאפשר לנו לעשות
ואיך הוא מתיר לנו
להתחבר לאנשים אחרים.
לכן אני אגדיר אמון קצת אחרת.
אני מגדירה אמון כמערכת יחסים יציבה עם הבלתי נודע.
ובכן, כשאתם בוחנים אמון דרך עדשה זו,
מתחיל להתבהר למה לאמון יש יכולת מיוחדת
לאפשר לנו להתמודד עם אי וודאות,
לשים את מבטחנו בזרים,
להמשיך להתקדם.
בני אדם הם יוצאי דופן
ביכולתם לבצע קפיצות אמון.
האם אתם זוכרים את הפעם הראשונה שנתתם את פרטי כרטיס האשראי שלכם
באתר אינטרנט?
זוהי קפיצת אמון.
אני זוכרת בבירור אותי אומרת לאבי
שאני רוצה לקנות פז'ו כחולה מיד שניה ב Ebay
והוא ציין בצדק
ששם המוכר הוא "הקוסם הבלתי נראה"
ושזה קרוב לוודאי לא רעיון כל כך טוב.
(צחוק)
אז עבודת המחקר שלי מתמקדת באופן שבו טכנולוגיה
משנה את הדבק הסוציאלי של החברה,
ואת האמון בין אנשים.
וזהו תחום לימוד מרתק,
מפני שיש כל כך הרבה שאנו עדיין לא יודעים.
לדוגמה, האם נשים וגברים נותנים אמון באופן שונה בסביבה דיגיטלית?
האם הדרך שאנו בונים אמון פנים אל פנים מיתרגמת לסביבה מקוונת?
האם אמון מועבר?
כך שאם אתה נותן אמון בטינדר למציאת זוגיות,
האם תהיה סבירות גבוהה יותר שתתן אמון ב'בלה-בלה-קאר' למציאת שותף לנסיעה?
אך מלימוד של מאות רשתות ושווקים,
קיים דפוס משותף שאנשים פועלים לפיו,
אני מכנה אותו "טיפוס במעלה סולם האמון".
אשתמש ב"בלה-בלה-קאר" כדוגמה להמחשת הדפוס.
ברמה הראשונה,
אתם צריכים לתת אמון ברעיון.
אז אתם צריכים להאמין
שהרעיון של תחבורה משותפת הוא בטוח ושווה לנסות אותו.
הרמה השניה היא לבטוח באפליקציה,
ש"בלה-בלה-קאר" אכן תעזור לכם אם משהו ישתבש.
והרמה השלישית היא שימוש בפיסות מידע
על מנת להחליט אם האדם האחר ראוי לאמון.
אז בפעם הראשונה שאנו מטפסים במעלה סולם האמון
זה מרגיש מוזר, ואפילו מסוכן.
אך אנו מגיעים לנקודה בה הרעיונות הללו נראים נורמליים לחלוטין.
התנהגויותינו משתנות,
לעתים קרובות בקצב מהיר יחסית.
במלים אחרות, אמון מאפשר שינוי וחדשנות
אז הרעיון שסיקרן אותי, והייתי רוצה שתבחנו
הוא האם אנו יכולים להיטיב להבין
גלי מהפך ושינוי מרכזיים בקרב יחידים ובקרב החברה
תוך הסתכלות מבעד למשקפי האמון.
טוב, נראה שאמון התפתח
בשלושה פרקים משמעותיים בלבד בכל מהלך ההיסטוריה האנושית:
מקומי, מוסדי
והפרק הנוכחי, אמון קהילתי.
לכן במשך תקופה ארוכה,
עד אמצע שנות ה-1800,
אמון נבנה סביב מערכות יחסים הדוקות.
אז נאמר שחייתי בכפר
יחד עם חמש השורות הראשונות בקהל,
וכולנו הכרנו אחד את השני,
ונאמר שרציתי ללוות כסף,
האיש שעיניו היו פקוחות לרווחה, אולי הוא היה מלווה לי,
ואם לא הייתי מחזירה לו,
כולכם הייתם מבינים שאני מתחמקת מתשלום.
היה יוצא לי מוניטין רע,
והייתם מסרבים לעשות אתי עסקים בעתיד.
אמון היה ברובו ברמה מקומית ומבוסס על נטילת אחריות.
באמצע המאה ה-19,
החברה עברה שינוי אדיר.
אנשים עברו לערים בצמיחה מהירה כמו ללונדון וסן-פרנציסקו,
והבנקאי המקומי הוחלף כאן בתאגידים גדולים
שלא הכירו אותנו ברמה האישית.
התחלנו לתת את אמוננו
במערכות "קופסה שחורה" של סמכות,
בדברים כמו חוזים וחוקים וביטוח,
ונתנו פחות אמון ישיר באנשים אחרים.
אמון הפך להיות ממסדי ומבוסס על ייפוי כח.
דובר רבות בכך שהאמון במוסדות ומותגים תאגידיים רבים
פוחת באופן קבוע וממשיך לרדת.
אני נדהמת בכל פעם מחדש מהפרות גדולות של אמון:
האזנות הטלפון של ניוז קורפ,
שערוריית פליטת המזהמים בפולקסווגן,
ההתעללות רבת ההיקף בכנסייה הקתולית,
העובדה שרק בנקאי עלוב אחד
נשלח לכלא לאחר המשבר הכלכלי הגדול,
או יותר לאחרונה מסמכי פנמה
שחשפו כיצד העשירים יכולים לנצל מקלטי מס מחוץ לגבולות המדינה.
והדבר שבאמת מפתיע אותי
הוא מדוע מנהיגים כה מתקשים
להתנצל. וכוונתי להתנצלות כנה,
לאחר מעילה באמוננו.
קל להגיע למסקנה שאמון בממסד אינו עובד
מפני שנמאס לנו
מעזות המצח וחוסר הכנות של אליטות,
אך מה שקורה כעת
הוא עמוק יותר מהטלת ספק הולכת וגוברת בגודל ובמבנה של מוסדות.
אנו מתחילים להבין
שאמון בממסד
אינו מיועד לתקופה הדיגיטלית.
מוסכמות על האופן בו אמון נבנה,
נשמר, נהרס, ומשתקם --
לגבי מותגים, מנהיגים ומערכות שלמות --
משתנות מקצה לקצה.
זה מרגש,
אבל זה מפחיד,
מפני שזה מאלץ רבים מאיתנו להעריך מחדש
כיצד אמון נבנה ונהרס עם לקוחותינו, עובדינו,
ואפילו עם אהובינו.
יום אחד, דיברתי עם מנכ"ל רשת מלונות בינלאומית
וכמו שקורה לעתים קרובות, הגענו לנושא AirBnB.
והוא הודה בפני שהוא נדהם מהצלחתם.
הוא נדהם מכך שחברה
שמתבססת על נכונות של זרים לסמוך זה על זה
יכלה להצליח כ״כ ב-191 מדינות.
אז אמרתי לו שיש לי ווידוי,
הוא נתן בי מבט קצת מוזר,
ואני אמרתי --
ואני בטוחה שרבים מכם גם עושים זאת --
אני לא תמיד מקפידה לתלות את המגבות
כשאני מסיימת במלון,
אך לעולם לא אעשה זאת כאורחת ב-AirBnB.
והסיבה שלעולם לא אעשה זאת כאורחת ב-AirBnB
היא שאורחים יודעים שהם ידורגו ע"י מארחים,
ושהדירוגים הללו עלולים להשפיע על יכולתם
להזמין מקום בעתיד.
זו המחשה פשוטה של האופן שבו אמון בעולם מקוון ישנה את התנהגויותינו
בעולם האמיתי,
יגרום לנו להיות יותר אחראיים
בדרכים שעדיין איננו יכולים להעלות על הדעת.
אינני אומרת שאיננו נזקקים למלונות
או סוגי רשויות מסורתיים.
אך איננו יכולים להכחיש
שחל שינוי באופן השפעת האמון על החברה,
שינוי דרסטי
הרחק מהמאה ה-20
שהתאפיינה בבירור באמון ממסדי
ולעבר המאה ה-21
שתהייה מזוהה עם אמון קהילתי.
אמון כבר אינו מהמוסד אל הפרט.
הוא מתפרק ומתהפך.
הוא כבר אינו עמום וקווי.
צצה מתכונת אמון חדשה
אמון המופץ בין אנשים
ומבוסס על נטילת אחריות.
ושינוי כיוון זה הולך רק להאיץ
עם ההופעה של ה-בלוקצ'יין,
טכנולוגיית ניהול עיסקאות הכספים החדשנית התומכת בביטקוין.
בואו נהייה כנים,
לנסות להבין איך בלוקצ'יין עובד
זה מטריף את הדעת.
ואחת מהסיבות לכך היא
שמעורבים בכך מספר מושגים מורכבים
בעלי שמות איומים.
כוונתי, אלגוריתמים להצפנה ופונקציות האשינג,
ואנשים המכונים "כורים" המאמתים עסקאות --
כל זאת נוצר ע"י איש מסתורי
בשם סאטושי נאקאמוטו.
אז זוהי קפיצת אמון גדולה שטרם קרתה.
(מחיאות כפיים)
אך בואו ננסה לדמיין את זה.
אז ה-"אקונומיסט" כינה ברהיטות את בלוקצ'יין
כ"שרשרת הגדולה של להיות בטוחים בדברים".
הדרך הקלה ביותר שביכולתי לתאר זאת היא לדמיין את החוליות כגליונות אלקטרונים
הממולאים בנכסים.
אלו הם נכסים כגון שטרי בעלות.
או מניות מסחר.
או זכויות יוצרים, כמו זכויות על שיר.
בכל פעם שמשהו זז
ממקום אחד ברשימה למקום אחר,
זמן העברת הנכס מתועד
וההעברה נרשמת בפומבי על הבלוקצ'יין.
זה כה פשוט. נכון.
לכן המשמעות האמיתית של הבלוקצ'יין
היא העדר הצורך בכל סוג של צד שלישי,
כמו עו"ד,
או מתווך נאמן, או יותר נכון מתווך ממשלתי
כדי לאפשר את ההחלפה.
אז אם אנו חוזרים לסולם האמון,
אתם עדיין צריכים לתת אמון ברעיון,
אתם צריכים לתת אמון בפלטפורמה,
אך אתם לא חייבים לתת אמון באדם אחר
במובן המסורתי.
המשמעויות הן ענקיות.
כפי שהאינטרנט פתח לרווחה את הדלתות לעידן המידע
הזמין לכולם,
הבלוקצ'יין יגרום למהפיכת אמון ברמה גלובאלית.
ובכן, חיכיתי לסוף במכוון כדי להזכיר את ״אובר״,
כי אני מבינה שזו דוגמה שנוייה במחלוקת
שסובלת משימוש יתר,
אך בהקשר של עידן אמון חדש, זהו מושא מחקר מעולה.
ובכן, אנו ניתקל במקרים של שימוש לרעה באמון קהילתי,
כבר נתקלנו בזה, וזה יכול להיגמר רע מאוד.
אינני מופתעת שאנו רואים מחאות מאיגודי מוניות
מסביב לעולם
המנסים לגרום לממשלות להחרים את אובר בטענה שהוא לא בטיחותי.
הייתי במקרה בלונדון ביום שהמחאות הללו קרו,
וראיתי הודעת טוויטר
ממאט האנקוק שהוא שר מסחר בריטי.
והוא כתב,
"האם למישהו יש את הפרטים של אפליקציית אובר הזו שכולם מדברים עליה?
(צחוק)
מעולם לא שמעתי עליה עד היום."
אז ארגוני המוניות,
הם הפכו את הרמה הראשונה של סולם האמון ללגיטימית.
הם נתנו תוקף לרעיון שהם כעת מנסים לחסל,
וכמות המנויים גדלה ב-850 אחוז תוך 24 שעות,
ובכן, זוהי המחשה ברורה
לכך שברגע שחל שינוי התנהגותי או תחומי באופן נתינת אמון,
לא ניתן להחזיר את הגלגל אחורה.
בכל יום, חמישה מיליון אנשים יבצעו את קפיצת האמון
ויסעו עם Uber.
ובסין עם Didi, אפליקציית תחבורה משותפת,
11 מיליון נסיעות מתבצעות מדי יום.
זה 127 נסיעות לשניה,
המוכיחות שזו תופעה רב-תרבותית.
והדבר המרתק ביותר הוא שגם הנהגים וגם הנוסעים מדווחים
שלראות שם (של מישהו)
ולראות תמונה של מישהו ואת הדירוג שלו
גורם להם להרגיש בטוחים יותר.
וכמו שוודאי חוויתם,
אפילו גורם להתנהג קצת נחמד יותר במונית.
Uber ו- Didi הן דוגמאות ראשוניות אך בעלות עוצמה
על האופן שבו טכנולוגיה יוצרת אמון בין אנשים
בדרכים ובהיקף שלא היו אפשריים קודם.
כיום, רבים מאיתנו מרגישים בנוח להכנס למכוניות עם נהגים זרים.
אנו נפגשים עם מישהו שאת תמונתו ״החלקנו ימינה״ (=אישרנו),
אנו חולקים את בתינו עם אנשים שאיננו מכירים.
זוהי רק ההתחלה,
מפני שהמהפך האמיתי שקורה
אינו טכנולוגי.
זה השינוי שמתרחש באופן נתינת האמון,
ומצדי, ברצוני לעזור לאנשים להבין את עידן האמון החדש
כדי שנוכל להבינו כהלכה
ונוכל לאמץ הזדמנויות לעצב מחדש מערכות
גלויות יותר, מכלילות יותר ואחראיות יותר.
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)
תודה.
(מחיאות כפיים)