Tahan, et kujutaksite korraks ette Monopoli mängimist.
Ainult et selles mängus
on segu osavusest, andest ja vedamisest,
mis muidu mängus ja elus edu toob,
kaotanud igasuguse tähtsuse,
kuna selles mängus on võitja ette teada
ja teie olete eelisolukorras.
Teil on rohkem raha,
rohkem võimalusi mängulaual käike teha
ja parem juurdepääs ressurssidele.
Kui te nüüd mõtlete sellisele mängule, küsige palun endalt,
kuidas olukord, kus tänu sohile võidate kindlasti teie
muudaks teie suhtumist iseendasse
ja ka teise mängijasse.
Uurisime sedasama küsimust
California ülikoolis Berkeleys.
Kutsusime katses osalema
enam kui 100 paari võõraid inimesi.
Viskasime kulli ja kirja,
et määrata igast paarist üks
kes on selles sohimängus rikas.
Nad said kaks korda rohkem raha.
Kui nad läbisid stardiruudu,
said nad kaks korda rohkem palka.
Nad said täringut veeretada kaks korda,
seega said nad mängulaual rohkem liikuda.
(Naer)
Jälgisime 15 minutit varjatud kaamera abil, mis toimub.
Täna tahan esimest korda
näidata teile osakest sellest, mida me nägime.
Vabandan helikvaliteedi pärast,
tegemist oli ikkagi varjatud kaameratega.
Seetõttu on lisatud subtiitrid.
Mitu 500-dollarilist sa said?
Ainult ühe.
Päriselt? - Jah.
Ma sain kolm.
Ma ei tea, miks mulle nii palju anti.
Mängijad taipasid üsna pea, et midagi on valesti.
Ühel oli selgelt rohkem raha kui teisel mängijal, aga mängu edenes
märkasime aga olulisi erinevusi,
lausa drastilisi erinevusi, mis kahe mängija vahel ilmnesid.
Rikas mängija tegi mängulaual oma käike häälekamalt,
oma käike tehes ta sõna otses mõttes peksis mängulauda
Suurema tõenäosusega võis täheldada domineerivat käitumist,
mitteverbaalset üleoleku näitamist ja kordamineku tähistamist
just rikaste mängijate seas.
Panime laua servale kausi soolakringlitsega.
Siin all paremas nurgas.
Nii saime jälgida osalejate tarbimiskäitumist.
Vaatasime, mitu soolakringlit võetakse.
Kas need soolakringlid on mingi trikk?
Ma ei tea.
Okei, ei mingit üllatust, nad aimavad meie plaane.
Nad arutavad omavahel,
miks see kauss sinna pandud on.
Üks isegi küsib, nagu just nägite,
kas need soolakringlid on mingi lõks.
Ent sellest hoolimata on võimujaotusel oma mõju,
see hakkab vältimatult domineerima
ja rikkad mängijad hakkavad rohkem soolakringleid sööma.
Ma armastan soolakringleid.
Kui mäng jätkus,
köitis meie tähelepanu üks põnev ja tähelepanuväärne seaduspärasus:
nimelt hakkasid rikkad mängijad
oma vastasmängijaga ebaviisakalt käituma.
Nad näitasid oma vaeste mängukaaslaste suhtes üha vähem hoolivust
ja hakkasid üha enam oma materiaalse eduga eputama,
tahtes justkui kõigile näidata, kui hästi neil ikka läheb.
Mul on raha kõige jaoks.
Palju seda siis on?
Sa oled mulle 24 dollarit võlgu.
Sa jääd varsti kogu oma rahast ilma.
Ma ostan selle ära. Mul on nii palju raha.
Mul on nii palju raha, see võtab igaviku.
Ma ostan terve laua tühjaks.
Sul saab varsti raha otsa.
Ma olen praegu võitmatu.
Ja nüüd räägin sellest,
mis on minu jaoks väga huvitav.
Kui see 15 minutit läbi sai,
palusime mängijatel rääkida oma mängukogemusest.
Kui rikkad mängijad selgitasid,
miks nad nii ülekaalukalt võitsid,
kuigi nende puhul oli tegu sohimänguga,
(Naer)
rääkisid nad sellest, mida nad ise tegid,
et erinevaid kinnisvaraobjekte osta
ja mängus edu saavutada.
Nad ei pööranud erilist tähelepanu
kõikidele oma olukorra nüanssidele,
sealhulgas kulli ja kirja viskamisele,
tänu millele nad üldse täiesti juhuslikult eelisolukorda sattusid.
See on tõeliselt hämmastav tõestus,
kuidas mõistus eelise saamist iseenesestmõistetavaks peab.
Monopoli saab kasutada metafoorina,
mille abil mõista ühiskonda
ja selle hierarhiat, kus mõnedel inimestel
on palju raha ja kõrge staatus
kuid paljudel seda pole.
Neil on vähem raha, madalam staatus
ja palju halvem juurdepääs väärtuslikele ressurssidele.
Olen koos oma kolleegidega viimased seitse aastat
uurinud selliste hierarhiate mõju.
Meie kümned uuringud, kus on osalenud tuhanded inimesed üle kogu maa
on näidanud, et kui saadakse rikkamaks,
kahaneb kaastunde- ja empaatiavõime.
Inimene tunneb, et on rikkuse ära teeninud ja väärib seda
ning toetab aina enam ainult isiklike huvide eest seismist.
Meie uuringud on näidanud, et jõukamad inimesed
hakkavad tõenäolisemalt pidama ahnust millekski positiivseks
ning uskuma, et isiklike huvide teenimine
on ainuõige ja hea.
Tahangi nüüd rääkida isiklike huvide teenimist väärtustava ideoloogia mõjudest,
miks sellega kaasnevad nähtused meile peaksid korda minema
ja lõpuks sellest, mida saaks selles osas ette võtta.
Paaris esimeses uuringus selles vallas
uurisime aitavat käitumist,
mida sotsiaalpsühholoogid nimetavad
prosotsiaalseks käitumiseks.
Meid huvitas väga, kes ulatab suurema tõenäosusega teisele abikäe.
Kas rikas või vaene inimene?
Ühte uuringusse kutsusime osalema nii rikkaid kui vaeseid
ja andsime igaühele 10 dollarit.
Me ütlesime osalejatele,
et nad võivad need 10 dollarit endale jätta
või soovi korral osa sellest ära anda -
võõrale inimesele,
kes on täiesti anonüümne.
Nad ei näe seda võõrast enam iial.
Jälgisime, palju inimesed annavad.
Inimesed, kes teenisid aastas 25 000 dollarit, vahel ka alla 15 000 dollari,
andsid võõrale inimesele 44 protsenti rohkem raha
kui inimesed, kes teenisid aastas 150 000 või isegi 200 000 dollarit.
Oleme lasknud inimestel mänge mängida,
et näha, kes hakkab petma,
et oma võiduvõimalusi suurendada.
Ühes mängus seadistasime arvuti nii,
et täringu veeretamisel oli teatud arvu saamine
lihtsalt võimatu.
12 punkti oli lagi.
Ometi selgus, et mida rikkam mängija oli,
seda tõenäolisemalt üritas ta petta,
et võita 50 dollarit sularaha,
vahel kolm-neli korda rohkemgi.
Samuti tegime ühe teise uuringu,
et näha, kas inimesed võtaksid kommi
sellisest kommipurgist, kus on selgelt peal kirjas “Ainult lastele”
(Naer)
Ma ei tee nalja.
Ma tean, et see kõlab nagu nali.
Ütlesime osalejatele selgelt,
et see kommipurk on mõeldud lastele,
kes osalevad ühes arengu-uuringus.
Nad osalevad katses, kommid on neile.
Me lihtsalt jälgisime, kui palju kommi võetakse.
End rikkaks pidavad osalejad
võtsid kaks korda rohkem
kui end vaeseks pidavad osalejad.
Oleme isegi autosid uurinud.
Mitte igasuguseid autosid,
vaid seda, kas erinevate autode juhid
kalduvad rohkem või vähem likluseeskirju rikkuma.
Ühes sellises uuringus vaatasime seda,
kas juhid peatuvad jalakäija ees,
kelle panime ülekäiguraja juurde tee ületamist ootama.
Californias, nagu te kõik teate,
sest me kõik ju teeme nii,
kohustab seadus autojuhte jalakäijaid üle tee laskma.
Siin on näete meie katset.
Vasakul on meie kaasosaline,
kes mängib jalakäijat.
Ta läheneb ja punane sõiduk peatub.
Nagu Californias ikka, kihutab sellest mööda punane buss,
mis jalakäija peaaegu alla ajab.
Siin on näide kallimast autost.
Prius ei peatu, BMW ka mitte.
Vaatlesime sadu sõidukeid, mitu päeva järjest
Vaatasime, kes peatub ja kes mitte.
Vaatlusest selgus, et mida kallim on auto,
(Naer)
seda suurema tõenäosusega rikub juht liikluseeskirju.
Mitte ükski odavaimate autode seast
ei rikkunud liikluseeskirju.
Ligi 50 protsenti autodest kalleimate autode kategooriast
rikkus liikluseeskirju.
Samuti on uurimused näidanud,
et jõukamad inimesed võivad läbirääkimistel valetada
ja õigustada ebaeetilist käitumist tööl,
näiteks kassast raha varastamist,
altkäemaksu võtmist ja klientidele valetamist.
Ma ei taha väita,
et ainult rikastel inimestel esineb sellist käitumist.
Sugugi mitte.
Usun, et me kõik oleme oma igapäevaelus
võidelnud selle vastuolulise küsimusega,
millal ja kas võib oma isiklikke huve
teiste inimeste huvidest kõrgemale seada?
See on täiesti arusaadav,
sest Ameerika unistus põhineb arusaamal,
et meil kõigil on võrdne võimalus
saavutada edu ja jõukus,
kui me ise selle nimel vaeva näeme.
See aga tähendab seda,
et mõnikord peame seadma oma huvid
ettepoole teiste huvidest ja heaolust.
Meie uuringutest on aga selgunud,
et mida jõukam inimene on, seda tõenäolisemalt
üritab ta saavutada isiklikku edu,
saavutusi ja kordaminekuid teiste inimeste arvelt,
Olen välja arvutanud keskmise sissetuleku,
mida iga viies majapidamine ja elanikkonna ülemised viis protsenti
on saanud viimased 20 aastat.
1993. aastal oli erinevus elanikkonna kvintiilide vahel
sissetuleku mõttes üsna radikaalne.
See pole mingi saladus, et erinevused eksisteerivad,
kuid viimase 20 aastaga on suurest erinevusest saanud
omamoodi Suur Kanjon
tipus olevate inimeste ja kõigi ülejäänute vahel.
Õigupoolest omab 20% riigi jõukamatest inimestest
ligi 90% kogu riigi rikkusest.
Majandusliku ebavõrdsus on seninägematult suur.
See ei tähenda mitte üksnes seda,
et rikkus on koondumas väheste äravalitute kätte,
vaid ka seda, et Ameerika unistus
on muutumas üha kättesaamatumaks
ja seda meist enamiku jaoks.
Kui asi on tõesti nii, nagu täheldanud oleme -
mida rikkam inimene on,
seda rohkem ta tunneb, et väärib seda,
ja seda suurema tõenäosusega seab ta enda huvid
teiste huvidest kõrgemale
ning teeb omakasu nimel kõike,
siis ei ole põhjust loota,
et need mustrid võiksid muutuda.
Vastupidi - võime eeldada, et olukord halveneb.
Niimoodi see läheks, kui olukord jääks samasuguseks
ja süveneks järgmised 20 aastat samasuguse trendiga.
Ebavõrdsus, just majanduslik ebavõrdsus on miski,
mille pärast peaksid muretsema kõik,
mitte ainult need, kes on sotsiaalse hierarhia alumises osas.
Majanduslik ebavõrdsus kahjustab iga üksikisikut ja gruppi.
Mitte ainult hierarhia alumise otsa inimesi, vaid kõiki.
On tehtud palju põnevaid uurimusi
parimates teaduskeskustes üle maailma,
mis toovad välja, mida kõike majandusliku ebavõrdsus süvenemine mõjutab.
Sotsiaalne liikuvus ja muu, mis on meile väga oluline:
tervis, sotsiaalne kindlustunne -
kõik see läheb allamäge, kui ebavõrdsus suureneb.
Sama lugu on negatiivsete asjadega
kogukondades ja üldse ühiskonnas.
Nähtused nagu ülekaal ja vägivald,
vangistused ja karistused
lähevad hullemaks, kui majanduslik ebavõrdsus süveneb.
Jällegi - neid tagajärgi ei tunneta omal mahal ainult üksikud inimesed,
vaid terved ühiskonnakihid.
Need mõjutavad isegi kõrgema staatusega inimesi.
Mida siis ette võtta?
See lõpmatu negatiivsete, isegi hukatuslike kaasmõjude kaskaad
võib tunduda täiesti lootusetuna,
mille osas keegi ei saa midagi parata,
eriti veel üksikisiku tasandil.
Tegelikkuses oleme oma uurimustes leidnud,
et väikesed psühholoogilised sekkumised,
inimeste väärtushinnangute kõigutamine,
kerged tõuked teatud suundades
võivad aidata taastada sotsiaalse võrdsuse ja empaatiavõime.
Kui näiteks meenutada inimestele
koostööga kaasnevaid hüvesid
või kogukonnas elamise eeliseid,
hakkavad ka rikkamad võrdsust pooldama,
nagu vaesemadki inimesed.
Ühes uuringus lasime inimestel vaadata üht lühikest videot,
vaid 46 sekundit, mis rääkis vaesusest lapsepõlves,
et meenutada vaatajatele meie kaasinimeste vajadusi.
Pärast video näitamist uurisime,
kui varmad oldi kulutama aega võõrale inimesele,
kes oli samuti laboris ja vajas abi.
Vaid tund pärast video vaatamist
olid jõukad inimesed täpselt sama valmis
kulutama aega võõra inimese aitamiseks
kui teised, kes olid vaesed.
See viitas, et need erinevused
ei ole kaasasündinud ega vältimatud,
vaid on kergelt muudetavad
väikese väärtushinnangute nihutamise,
kaastunde äratamise ja empaatia ergutamise abil.
Ka meie laborist väljaspool, ühiskonnas laiemalt
on näha märke muutustest.
Bill Gates, üks USA rikkamaid inimesi, rääkis oma Harvardis peetud kõnes,
et ebavõrdsuse vähendamine ühiskonnas
on üks keerulisemaid probleeme, mis vajavad lahendust.
Ta rääkis, mida tuleks ette võtta, öeldes:
“Üks inimkonna suurimaid eeliseid ei peitu mitte selle avastustes,
vaid selles, kuidas neid avastusi ebavõrdsuse vähendamiseks kasutatakse”.
On algatatud kampaania Giving Pledge,
milles enam kui 100 Ameerika rikkaimat inimest
annetavad poole oma varandusest
heategevuslikuks otstarbeks.
On tekkinud kümneid kodanikualgatusi,
näiteks “We Are the 1%”,
“The Resource Generation”
või “Wealth for Common Good”,
mille kaudu elanikkonna kõige priviligeeritumad
need, kes kuuluvad 1% sisse või on lihtsalt jõukamad
rakendavad oma majanduslikke vahendeid,
nende seas on nii täiskasvanuid kui ka noori, mis on eriti üllatav,
kasutades oma privilegeeritud staatust,
oma rahalisi ressursse,
ebavõrdsuse vastu võitlemiseks
sotsiaalpoliitika edendamise kaudu,
ühiskondlike väärtuste muutmise läbi
ja inimeste käitumist muutes.
See võib neile endile küll majanduslikult kahjulik olla,
aga lõppeesmärgina aitab see taastada Ameerika unistuse.
Tänan teid!
(Aplaus)