ובכן אני עומדת לדבר על אמון,
ואני אתחיל בכך שאזכיר לכם
את הדעות השגורות שיש לאנשים אודות אמון.
אני חושבת שהן כל כך נפוצות,
שהן הפכו לקלישאות עבור החברה שלנו.
ואני חושבת שישנן שלוש.
אחת היא טענה: חלה ירידה גדולה באמון,
מאמינים בזאת באופן נרחב.
השנייה היא מטרה: צריך שיהיה לנו יותר אמון.
והשלישית היא משימה: עלינו לבנות אמון.
אני חושבת שהטענה, המטרה והמשימה,
כולן מוטעות.
אז מה שאני עומדת לספר לכם היום
זה סיפור אחר על טענה, מטרה ומשימה,
שלדעתי יקנה הבנה גדולה הרבה יותר בנושא.
ראשית הטענה: מדוע אנשים חושבים שחלה ירידה באמון?
ואם אני באמת חושבת על כך על בסיס ראיות משלי,
אינני יודעת את התשובה.
אני נוטה לחשוב שיתכן וחלה ירידה
בפעולות מסוימות או במוסדות מסוימים
ויתכן והיתה עלייה באחרים.
אין לי סקירה כללית.
אולם, כמובן, אני יכולה להסתכל על סקרי דעת הקהל,
וסקרי דעת קהל אמורים להיות
המקור לאמונה שחלה ירידה באמון.
כשאתם באמת מסתכלים בסקרי דעת קהל לאורך זמן,
אין כלל ראייה לכך.
כלומר, אנשים שלא זכו לאמון
לפני 20 שנה,
בעיקר עיתונאים ופוליטיקאים, עדיין אינם זוכים לאמון.
והאנשים שזכו לרמת אמון גבוהה לפני 20 שנה
עדיין זוכים לאמון רב: שופטים, אחיות.
כל השאר מאיתנו נמצאים באמצע.
ואגב, האדם הממוצע ברחוב
הוא כמעט בדיוק באמצע הדרך.
אבל האם זוהי ראייה טובה?
סקרי דעת קהל אינם אלא דעות.
מה עוד הם יכולים לתעד?
אז הם מסתכלים על הגישות הגנריות
שאנשים מדווחים כאשר אתם שואלים אותם שאלות מסוימות.
האם אתם סומכים על פוליטיקאים? האם אתם סומכים על מורים?
עכשיו, אם מישהו היה שואל אותכם, "האם אתם סומכים על ירקנים?
האם אתם סומכים על מוכרי דגים?
האם אתם סומכים על מורי בית ספר יסודי?
הייתם כנראה מתחילים ב-" סומכים עליהם בלעשות מה?"
וזו תהיה תגובה הגיונית לחלוטין.
ואתם עשויים לומר, כאשר אתם מבינים את התשובה לכך,
"טוב, אנחנו נותנים אמון בחלק מהם, אבל לא באחרים."
זה דבר הגיוני לחלוטין.
בקיצור, בחיינו האמיתיים,
אנו מבקשים למקם את האמון באופן מובחן.
אנחנו לא מניחים שרמת האמון
שתהיה לנו בכל מקרה מסוג מסוים
של מישהו רשמי, או נושא משרה כלשהי או סוג של אדם
הולכת להיות אחידה.
אני עשויה, למשל, לומר, שאני לבטח סומכת
על מורה בי"ס יסודי מסוים שאני מכירה
שתלמד את כיתה א' לקרוא,
אבל בשום אופן לא שתנהג ברכב ההסעה של ביה"ס.
אני עשויה לאחר הכל, לדעת שהיא לא נהגת טובה.
אני עשויה לסמוך על החברה הדברנית ביותר שלי,
שתגרום לשיחה להימשך
אבל לא - אבל אולי לא שתשמור סוד.
פשוט.
אז אם יש לנו בחיינו הרגילים את הראיות האלה
של הדרך בה האמון מובחן,
מדוע אנו איכשהו משליכים את כל התבונה הזו
כאשר אנו חושבים על אמון באופן יותר מופשט?
אני חושבת שהסקרים הם מדריכים גרועים מאד
לרמת האמון שלמעשה קיימת,
כי הם מנסים למחוק את שיקול הדעת הטוב
שנכנס למתן האמון.
שנית, מה בדבר המטרה?
המטרה היא שיהיה יותר אמון.
טוב, למען האמת, אני חושבת שזו מטרה טפשית.
זה לא מה שהייתי שואפת אליו.
הייתי שואפת שיהיה יותר אמון באלה שראויים לאמון
אבל לא באלה שאינם ראויים לאמון.
למעשה אני מתכוונת במפורש לנסות לא לתת אמון באלה שאינם ראויים לאמון.
ואני חושבת על אלה, שלמשל
מפקידים את החסכונות שלהם אצל זה שקרוי בצדק מר מיידוף
שלאחר מכן התנדף להם.
ואני חושבת עליהם, ואני חושבת, טוב, כן,
יותר מדי אמון.
מתן יתר אמון אינו מטרה אינטליגנטית בחיים האלה.
אמון שניתן או מסורב באופן אינטליגנטי
זו המטרה הנכונה.
ובכן, ברגע שאדם אומר, אדם אומר, כן, בסדר,
זה אומר שמה שחשוב קודם כל
אינו האמון אלא המהימנות.
זה לשפוט מהו טיבם של אנשים מהימנים
במובנים מסוימים.
ואני חושבת ששיפוט זה מחייב אותנו להסתכל על שלושה דברים.
האם הם מוכשרים? האם הם ישרים? האם הם אמינים?
ואם אנו מוצאים שאדם אכן מוכשר
בנושאים הרלוונטיים,
ואמין וישר,
תהיה לנו סיבה טובה להאמין בהם,
כי הם יהיו אמינים.
אבל אם, מצד שני, הם אינם אמינים, ייתכן שלא.
יש לי חברים שהם מוכשרים ואמינים,
אבל אני לא הייתי סומכת עליהם לשלוח מכתב,
כי הם שכחנים.
יש לי חברים שהם בטוחים מאוד
שביכולתם לעשות דברים מסוימים.
אבל ידעתי שהם מגזימים ביכולות שלהם.
ואני מאוד שמחה לומר, שאני לא חושבת. שיש לי הרבה חברים
מוסמכים, ואמינים אך מאוד לא ישרים.
(צחוק)
אם כן, אני עדיין לא גיליתי את זה
אבל זה מה שאנחנו מחפשים:
מהימנות לפני אמון.
אמון הוא התגובה.
אמינות היא מה שעלינו לשפוט.
וזה, כמובן, קשה.
לאורך העשורים האחרונים, ניסינו לבנות
מערכות של מתן דין וחשבון לכל מיני מוסדות
ואנשי מקצוע, וגורמים רשמיים וכן הלאה
שיקלו עלינו לשפוט את האמינות שלהם.
להרבה מהמערכות האלה יש השפעה הפוכה.
הן לא עובדות כפי שהן היו אמורות.
אני זוכרת שדיברתי עם מיילדת שאמרה,
"ובכן, את מבינה, הבעיה היא שלוקח יותר זמן
לעשות את עבודת הניירת מאשר ליילד את התינוק."
ולאורך כל החיים הציבוריים שלנו, החיים המוסדיים שלנו.
אנו מוצאים את הבעיה הזאת,
שהמערכת שאמורה לתת דין וחשבון
שנועדה להבטיח אמינות
ולספק ראיות של אמינות
בעצם עושה את ההיפך.
היא מסיחה את דעתם של האנשים שצריכים לבצע משימות קשות,
כמו מיילדות, מלעשות אותם
על-ידי כך שדורשים מהם "לסמן את התיבות", כפי שאנחנו אומרים.
אתם יכולים לתת דוגמאות משלכם שם.
אז כל זה בנושא של המטרה.
המטרה, אני חושבת שהיא יותר האמינות,
וזה הולך להיות שונה
אם אנחנו מנסים להיות אמינים
ולהעביר את עובדת המהימנות שלנו לאנשים אחרים,
ואם אנחנו מנסים לשפוט אם אנשים אחרים
או נושאי משרה או פוליטיקאים הם אמינים.
זה לא קל. זהו שיפוט, ותגובה פשוטה,
עמדות אינן מספיקות כאן.
עכשיו שלישית, המשימה.
לקרוא למשימה בנייה מחדש של אמון, לדעתי,
גם מביאה לתוצאה ההפוכה.
היא מציעה שאתם ואני צריכים לבנות מחדש אמון.
ובכן, אנחנו יכולים לעשות את זה לעצמנו
אנחנו יכולים לבנות מחדש מעט אמינות.
אנחנו יכולים לעשות זאת שני אנשים ביחד שמנסים לשפר את יחסי האמון.
אבל אמון, בסופו של דבר, הוא ייחודי
כי היא ניתן על ידי אנשים אחרים.
לא ניתן לבנות מחדש את מה שאנשים אחרים נותנים לכם.
אתם חייבים לתת להם את הבסיס
לנתינת אמונם בכם.
אז אתם צריכים, לדעתי, להיות ראויים לאמון.
וזה, כמובן, כי לא ניתן לשטות
בכל האנשים כל הזמן, בדרך כלל.
אבל אתם גם צריכים לספק ראיות ממשיות
שאתם מהימנים.
איך לעשות את זה?
ובכן כל יום, בכל מקום, זה כבר נעשה
על-ידי אנשים רגילים, על ידי פקידים, על ידי מוסדות,
באופן יעיל למדי.
הרשו לי לתת לכם דוגמא מסחרית פשוטה.
החנות שבה אני קונה גרביים מצהירה שאני יכולה להחזיר אותן לחנות,
והם לא שואלים שום שאלות.
הם לוקחים אותן חזרה ומחזירים לי את הכסף
או נותנים לי זוג גרביים בצבע שרציתי.
זה מעולה. אני בוטחת בהם
כי הם הרשו לעצמם להיות פגיעים למולי.
אני חושבת שיש בכך עוד שיעור גדול.
אם תהפכו את עצמכם לפגיעים בפני הצד השני.
אז זוהי ראיה טובה מאוד לכך שאתם מהימנים
ויש לכם ביטחון במה שאתם אומרים.
אז בסופו של דבר, נראה לי שהדבר שאליו אנחנו מתכוונים
אינו קשה לאבחנה
אלה הם יחסים שבהם אנשים ראויים לאמון
וניתן לשפוט מתי וכיצד האדם האחר
הוא אמין.
אז מוסר ההשכל מכל זה הוא,
אנחנו צריכים לחשוב הרבה פחות על אמון
שלא לדבר על עמדות של אמון
שמזוהות או לא מזוהות על ידי סקרי דעת הקהל,
הרבה יותר על להיות ראויים לאמון
וכיצד אתם נותנים לאנשים הוכחה נאותה, שימושית
ופשוטה שאתם אמינים.
תודה.
(מחיאות כפיים)