Az első beteg, akit antibiotikummal kezeltek,
egy oxfordi rendőr volt.
Az egyik szabadnapján,
amint éppen a kertben dolgozgatott, megkarcolta egy rózsatövis.
A kicsi seb elfertőződött.
Az elkövetkező napok során bedagadt a feje,
a seb eltályogosodott,
s a szeme annyira elfertőződött,
hogy végül ki kellett operálni.
1941 februárjára
szerencsétlen páciens a halál küszöbére került.
Az oxfordi Radcliffe kórházban feküdt.
Szerencséje volt, mert éppen akkor
egy orvoscsoport
Dr. Howard Florey vezetése alatt
sikeresen szintetizált
egy kis mennyiségű penicillint.
Ezt a gyógyszert tizenkét évvel
korábban fedezte fel Alexander Fleming,
de még sosem került humán felhasználásra.
Így senki sem tudhatta, hogy lesz-e gyógyhatása a készítménynek.
Ha beszennyeződött, akár végezhetett volna is a beteggel,
de Florey és csapata úgy vélte,
ha már használniuk kell,, akkor legjobb lesz
olyan valakit választani, aki már úgyis haldoklik.
Beadták hát Albert Alexandernek
-- mert így hívták az oxfordi rendőrt -- a gyógyszert,
aki huszonnégy órán belül
jobban lett.
Lement a láza, visszatért az étvágya.
A második napon már sokkal jobban volt.
A penicillin azonban kezdett kifogyni.
Mit volt mit tenni, átszaladtak a vizeletével
az út túloldalára, hogy kivonják belőle a penicillint,
hogy ismét kezeljék vele.
Sikerült.
A negyedik napon már jó úton volt a gyógyuláshoz.
Csoda történt.
Az ötödik napon azonban végleg kifogyott a penicillin,
és a szegény páciens belehalt a fertőzésbe.
Ennek a történetnek sajnos szomorú vége lett,
de sok millió ember teljesen felépült.
Mint például ez a kislány is, akit a 40-es évek elején kezeltek,
s aki szintén vérmérgezés miatt haldoklott.
Ahogy a képeken is láthatják, mindössze hat nap alatt,
az új csodaszernek, a penicillinnek köszönhetően teljesen felépült.
Milliók életét mentette meg a penicillin,
s gyökeresen megváltoztatta a világ egészségellátását.
Gyakran kezelnek életveszélyes állapotú
betegeket antibiotikumokkal,
de sajnos gyakorta felelőtlenül használják.
Előfordul például,
hogy egy csip-csup megfázásra vagy influenzára beadják,
holott ezek a betegségek nem is kezelhetők antibiotikummal.
Szintén nagy mennyiségben kerülnek felhasználásra
szubterápiás dózisban, tehát alacsony koncentrációban,
annak érdekében, hogy gyorsabban nőjön a baromfi és a sertés.
Rengeteg antibiotikummal láttuk el az állatállományokat,
nem azért hogy kezeljük őket, mert betegek,
hanem azért, hogy lefaragjunk pár fillért a hús árából,
hogy serkentsük az állatok növekedését.
Mi ennek a következménye?
Világszerte olyan nagy mennyiségű
antibiotikumot használnak fel,
hogy a baktériumokra hatalmas szelekciós nyomás keletkezett.
Az antibiotikum-ellenállás tehát mára
már komoly probléma. Úgymond kiválogattuk
a rezisztens fajokat.
Gyanítom hogy hallottak már erről az újságokból,
hiszen a sztori benne volt
minden ismert magazinban.
Jó lenne azonban, ha felmérnék
a probléma jelentőségét.
Nagyon súlyos gond ez.
A következő képen az acinetobacterek ellenállását láthatják a carpabenem ellen.
Az acinetobacter egy ronda kórházi kórokozó,
a carpabenem pedig
a legerősebb antibiotikum-típus
amit bevethetünk ellene.
Ahogy láthatják, 1999-ben
alig volt még rezisztencia,
Amerika-szerte kevesebb mint 10%.
Nézzék csak, mi történik az elkövetkező évek során.
Nem tudom önök hova valósiak,
de az egész országban mindenütt
komolyan súlyosbodott a helyzet 1999 óta.
Erről van szó, mikor az antibiotikum-ellenállást emlegetjük.
Globális probléma
amely mind a szegény, mind a gazdag országokat érinti.
Talán most kételkedve kérdezik:
ez alapvetően nem egy orvosi probléma?
Ha az orvosok megtanulnak kevesebb antibiotikumot használni,
ha betegek kevesebb antibiotikumot íratnak,
akkor talán meg is szűnne a gond.
S talán ideje lenne, hogy a gyógyszercégek
több időt szentelnek munkára,
s több szert fejlesztenek ki.
Azonban az antibiotikumoknak van egy alapvető tulajdonsága,
amely megkülönbözteti őket a többi gyógyszertől.
Ha pl. én helytelenül, vagy akár csak
rendeltetésszerűen használom az antibiotikumokat,
ez nemcsak engem érint, hanem a környezetemet is.
Ugyanúgy, mintha úgy döntök hogy kocsival járok munkába
vagy repülővel utazom.
Az utam másokra is költségeket ró ki,
azért, mert a klímaváltozás terhét közösen viseljük
s én nem feltétlenül veszem ezt figyelembe.
Ezt a problémát a közgazdászok a "közlegelők problémájá"-nak
nevezik, s pontosan ez jelenik meg
az antibiotikumok esetében is.
Mégpedig az, hogy nem vesszük
figyelembe azokat a költségeket,
amelyeket mi, egyének, páciensek,
kórházak és egész egészségügyi rendszerek
rónak ki másokra azáltal, ahogy az antibiotikumokat használják.
Sok vonásában hasonlít ez
egy másik, jól ismert dilemmához.
az energia- és benzinfelhasználáshoz.
Az energiafelhasználás
csökkenti az energiát és
helyi szennyezéshez valamint klímaváltozáshoz vezet.
Az energia esetében általában
kétféleképpen lehet fellépni a nehézségek ellen.
Az első az, hogy megpróbáljuk hatékonyabban felhasználni
a rendelkezésre álló olajat. Ugyanígy megpróbálhatnánk
jobban hasznosítani az ismert antibiotikumokat.
Sok mód lenne erre,
s mindjárt vissza is térek erre a témára.
A második lehetőség a "fúrj, bébi, fúrj" mottó alatt fut,
amely az antibiotikumok esetében új antibiotikumok felfedezését jelenti.
A két megoldás nem teljesen független egymástól.
Van köztük összefüggés, mert ha komoly összegeket
fektetünk új olajkutak építésébe,
csökkentjük az ösztönző tényezőket az olaj megóvására.
Ugyanez történik az antibiotikumok esetében is.
Azonban a fordított eset is lehetséges.
Ha megfelelően használjuk a rendelkezésünkre álló
antibiotikumokat, akkor nem feltétlenül kell befektetnünk
az új antibiotikumok kifejlesztésébe.
S ha netán úgy vélnék, hogy ez a két lehetőség
egymástól teljesen független,
akkor fontolják meg azt a tényt, hogy ez tulajdonképpen
egy játszma, amiben részt veszünk.
A játszmát koevolúciónak hívják.
Például a képen a koevolúció
éppen gepárdok és gazellák közt folyik.
A gepárdok egyre gyorsabban futnak,
mert ha nem ezt tennék,
nem kapnának ebédet.
A gazellák pedig azért futnak egyre gyorsabban,
mert ha nem lennének gyorsak, ebéd lenne belőlük.
A mi játszmánkban baktériumokkal mérkőzünk.
De mi nem a gepárdok vagyunk,
hanem a gazellák,
s a baktériumok
a beszédem 15 perce alatt is
már több generációs fejlődésen vannak túl,
és felfedezték azt is,
a próba-szerencse és a természetes szelekció révén,
hogy hogyan lesznek antibiotikum-rezisztensek.
De mi hogyan tudnánk lekörözni a baktériumokat?
Vannak gyógyszerfejlesztési és
molekulaszűrési eljárásaink,
vannak klinikai vizsgálataink.
Amikor aztán felfedezünk egy új gyógyszert,
akkor megjelenik az FDA [Élelmiszer- és Gyógyszerfelügyelet]
szabályozási folyamata. S ha már ezen is túlestünk,
akkor talán sikerül
egy lépéssel leelőzni a baktériumokat.
Ez a játszma nyilván nem fenntartható játszma,
és megnyerni sem tudjuk úgy,
hogy felfedezésekkel mindig új előnyt szerzünk.
Inkább a koevolúció folyamatát kell lelassítani.
Az energiafelhasználás területén van egy-két dolog,
ami segíthet abban, hogy átgondoljuk,
hogyan érhetnénk ezt el
az antibiotikumok esetében is.
Vegyük például az
energia árképzését. Egy módszer
a CO2-kibocsátás megadóztatása,
ami azt jelenti, hogy kirójuk a szennyezés költségét
az energia felhasználóira.
Talán hasonlóan kellene az antibiotikumok esetében is eljárni.
Így talán elérhetnénk, hogy az antibiotikumokat
rendeltetésüknek megfelelően használják fel.
Ezenfelül támogathatnánk a tiszta energiát, ami azt jelenti,
hogy ösztönözzük a tiszta energia használatát,
vagy nincs bennük fosszilis tüzelőanyag.
Az az analógia lényege, hogy legjobb lenne
elmozdulni az antibiotikumok használata felől.
Önök szerint mivel helyettesíthetnénk az antibiotikumokat?
Itt gyakorlatilag bármilyen eszköz hasznos lenne,
ami csökkentené az antibiotikumok keresletét.
Ezek közé tartozna a kórházi fertőzések megfékezése,
védőoltások bevetése különböző megbetegedések ellen,
például az évszakhoz kötött influenza esetében.
Az influenza kezelése
talán az antibiotikumok felhasználásának legnagyobb
serkentője, nemcsak Amerikában, sok más országban is.
A védőoltás sokat lendítene a helyzeten.
Egy harmadik lehetőség az olyan engedélyek kibocsátása,
amelyekkel kereskedni lehetne.
Talán a jövő zenéjének tűnik ez, de vegyék figyelembe,
hogy nemsokára nem lesz antibiotikum azoknak sem, akiknek szüksége van rá,
vagy hogy talán jó lenne
szabályozni, hogy ki kaphat
antibiotikumot, és ki nem,
s hogy egyes esetekben az lesz döntő, hogy mennyire szükséges
a kezelés, másokban pedig a kezelés költsége.
Hasznos lesz a felhasználók tájékoztatása is.
Sokan gyakran észre sem veszik,
hogy túl sok antibiotikumot
szednek be, vagy írnak fel.
Sok esetben beváltak
a visszajelzési mechanizmusok,
például az energiafelhasználásban is.
Ha például közölték egy felhasználóval,
hogy sok energiát használ csúcsidőben,
ezután csökkentette a fogyasztását.
Egy hasonló eljárás beválhatna
az antibiotikumok esetében is.
Egy St. Louis-i kórház kirakta pl.
egy táblára minden orvos nevét, méghozzá csökkenő sorrendben,
az alapján, hogy mennyi antibiotikumot
használt fel az előző hónapban.
Mindez csak információs célt szolgált,
negatív következménye nem volt.
Viszont maguk az orvosok is felmérhették
ez alapján, hogy talán érdemes átgondolniuk
hogy mennyi antibiotikumot használnak.
A kínálat oldalán
is sok mindent tehetnénk.
Ha éldául a penicillin árát nézzük,
egy napi adag kb. 10 centbe kerül.
Tehát aránylag olcsó gyógyszer.
Azok az antibiotikumok, melyek a penicillin óta
kerültek piacra, mint pl. a linezolid vagy a daptomycin,
sokkalta többe kerülnek.
Mivel a mi világunk ahhoz szokott hozzá, hogy naponta
10 centet költ antibiotikumra, 180 dolláros napi költség
mesebeli összegnek tűnhet.
De mit jelent mindez?
A magas ár azt szuggerálja nekünk,
hogy nem élhetünk többet vissza
az olcsó, hatékony antibiotikummal
sem most, sem a közeljövőben.
Az magas ár azt mutatja,
hogy sokkalta jobban oda kellene
figyelni a fenntartható használatra.
Az ár ezenfelül azt is tükrözi,
hogy talán más technológiákat kellene alkalmaznunk.
Ugyanúgy, mint ahogy a magas benzinár
ösztönöz bennünket
az elektromos gépkocsik kifejlesztésére.
Az árak fontos jeleket adnak.
Kötelességünk rájuk odafigyelni.
S azt is jó lenne megjegyezni,
hogy bár ezek az árak szokatlanul magasnak tűnnek
az antibiotikumok esetében, valójában elenyészően alacsonyak
a rákellenes gyógyszerekhez képest.
Azok a készítmények csupán néhány hónappal vagy évvel
hosszabbítják meg a páciens életét,
míg az antibiotikumok életmentő szerek.
Paradigmaváltásról
beszélhetünk tehát,
s ez azért is ennyire ijesztő,
mert Amerika- és világszerte
sok helyen elképzelhetetlen
az, hogy az antibiotikumos
kezelés napi költsége
kétszáz dollárra rúgjon.
El kell hát gondolkoznunk ezen.
Óvintézkedésekre is vannak lehetőségek.
Ezek alatt az alternatív
technológiák fejlesztését értem.
Köztük vannak például a bakteriofágok, probiotikumok,
a quorumszenzorok, és a szinbiotikumok is.
Ezek mind hasznos
és járható utak,
és még vonzóbbá válnak majd,
mikor az új antibiotikumok ára
egyre magasabbra kúszik.
Mikor láthatjuk,
hogy a piac valóban reagál,
s a kormány is komolyan fontolgatja
az új antibiotikumok és kifejlesztésük anyagi támogatását.
De kihívások is várnak itt ránk.
A pénz nem megoldás mindenre.
Azt akarjuk elérni,
hogy úgy fektessünk be
új antibiotikumokba, hogy közben
ösztönözzék az antibiotikumok rendeltetésszerű,
felelősségteljes alkalmazását.
Ez az igazi kihívás előttünk.
Visszatérve az alternatív technológiákhoz,
talán emlékeznek a dinoszauruszos filmbeli
mondatra, hogy "A természet majd megoldja."
Az egyik szóban forgó megoldás sem állandósítható tehát.
Észben kell tartanunk, hogy bármilyen technológiát is
dobunk be, a természet találni fog egy kiskaput.
Talán úgy vélik most, ilyen gondok csak az
antibiotikumokkal és baktériumokkal vannak.
Ez azonban nem így van. Hajszálpontosan ugyanez
a nehézség lép fel sok más területen is.
Például a multirezisztens tuberkolózis esetében,
amely Indiában és Dél-Afrikában komoly probléma.
Páciensek ezrei halnak bele, mivel
annyira drágák a másodvonalas készítmények,
s vannak olyan esetek, amelyben
még ezek sem hatásosak. Pl. az XDR tuberkolózis.
A vírusok egyre ellenállóbbakká válnak,
A mezőgazdasági kártevők. Maláriahordozó paraziták.
Manapság a világnépesség
nagy részének egészsége egyetlen
malária elleni készítménytípustól, az artemisinintől függ.
Artemisinin-ellenállás már kialakult,
s ha széles körben elterjed,
akkor veszélybe kerülhet
az egyetlen gyógyszer, amellyel
világszerte biztonságos és hatékony módon kezelik a maláriát.
A szúnyogok is ellenállók.
Ha vannak gyerekeik, bizonyára
hallottak már a fejtetűről, s ha New York-iak, hallom
önöknél van egy helyi specialitás,
a vérszívó poloska, ami szintén rezisztens.
S vegyünk még egy európai példát is.
Vannak már olyan patkányok, amelyek méregellenállóvá váltak.
Közös vonása a felsorolt példáknak
hogy voltak olyan szerek, amelyek legalább 70-100 évig
lehetőséget nyújtottak a természet kordában tartására.
Mi emberek azonban egy szempillantás alatt
elherdáltuk a kontrolláló képességünket.
Nem vettük figyelembe,
hogy a természetes szelekció és az evolúció
megtalálja majd a visszavágás módját
s akkor majd gyökeresen meg kell
változtatnunk a biológiai organizmusok kontrollálására
kifejlesztett módszereinket.
Újra át kell gondolnunk, hogy hogyan ösztönözzük
ezen értékes erőforrások
kifejlesztését, bevezetését
és felhasználását.
S az antibiotikumokat valóban értékes erőforrásként
kell hogy kezeljük.
Válaszúthoz érkeztünk.
Az egyik lehetőségünk az,
hogy átgondoljuk és gondosan mérlegeljük az ösztönző módszerek
használatát, és megváltoztatjuk üzleti hozzáállásunkat.
Az alternatíva egy olyan világ,
amelyben akár egy fűszál
is halálos fegyverré válhat.
Köszönöm figyelmüket.
(Taps)