Hienossa 1980-luvun elokuvassa "Blues Brothers",
on kohtaus, jossa John Belushi vierailee Dan Aykroydin asunnossa
Chicagossa ensimmäistä kertaa.
Se on ahdas, pieni tila
ja vain metrin päässä junanradasta.
Johnin istuessa Danin vuoteella,
juna kiitää ohi
tärisyttäen kaikkea huoneessa.
John kysyy: "Kuinka usein tuo juna menee tästä ohi?"
Dan vastaa: "Niin usein, ettet edes huomaa sitä."
Ja sitten jotain putoaa seinältä.
Me kaikki tiedämme mistä hän puhuu.
Ihmisinä totumme jokapäiväisiin asioihin
todella nopeasti.
Työni tuotesuunnittelijana on nähdä nuo jokapäiväiset asiat,
tuntea ne, ja yrittää tehdä niistä parempia.
Näetkö esimerkiksi tämän hedelmän?
Näetkö tämän pikku tarran?
Tuota tarraa ei ollut tuossa kun olin lapsi.
Mutta jossain vaiheessa vuosien kuluessa,
joku sai loistavan idean pistää tuon tarran hedelmään.
Miksi?
Jotta meidän olisi helpompi
maksaa kaupan kassalla.
Hienoa,
pääsemme nopeasti sisään ja ulos kaupasta.
Mutta nyt on uusi ongelma.
Kun pääsemme nälissämme kotiin
ja näemme tämän kypsän, mehukkaan hedelmän tiskillä,
haluamme vain poimia ja syödä sen.
Paitsi että nyt meidän pitää etsiä tämä pikku tarra.
Ja kaivaa sitä kynsillämme, vahingoittaen hedelmänlihaa.
Rullata tarra --
tiedätte mitä tarkoitan.
Ja yrittää näpäyttää se irti sormista.
(Taputusta)
Se ei ole hauskaa,
ei yhtään.
Mutta jotain kiinnostavaa tapahtui.
Ensimmäisellä kerralla sinulla luultavasti oli noita tunteita.
Halusit vain syödä hedelmän.
Olit tuohtunut.
Halusit vain päästä syömään.
Mutta kymmenennellä kerralla,
aloit olla vähemmän tuohtunut
ja ryhdyit vain kuorimaan tarraa irti.
Sadanteen kertaan mennessä, ainakin minä,
minä turruin.
Yksinkertaisesti vain poimin hedelmän,
kaivelin sitä kynsilläni, yritin näpäyttää sen pois,
ja mietin:
"Oliko tässä toinenkin tarra?"
Mistä se johtuu?
Miksi totumme arkisiin asioihin?
Meillä ihmisillä on rajallinen aivoenergia.
Joten aivomme koodaavat jokapäiväiset tekomme tavoiksi
jotta uusien asioiden oppimiselle vapautuu tilaa.
Prosessia kutsutaan tottumiseksi,
ja se on yksi perustavanlaatuisimmista tavoistamme oppia.
Tottuminen ei ole aina huono asia.
Muistatko kun opettelit ajamaan?
Minä ainakin muistan.
Kädet puristuneina 10 ja 2 kohtiin ratissa,
huomaten jokaisen objektin ulkona --
autot, valot, jalankulkijat.
Hermoja raastava kokemus.
Siinä määrin, etten pystynyt edes puhumaan kenellekään autossa,
enkä kuuntelemaan musiikkia.
Mutta sitten tapahtui jotain kiinnostavaa.
Viikkojen kuluessa ajamisesta tuli helpompaa.
Totuit siihen.
Siitä alkoi tulla hauskaa ja toinen luonto.
Pystyit taas puhumaan ystävillesi
ja kuuntelemaan musiikkia.
Joten siinä hyvä syy miksi aivomme tottuvat asioihin.
Jos ei, huomaisimme jokaisen yksityiskohdan,
koko ajan.
Se olisi uuvuttavaa,
eikä meillä olisi aikaa oppia uusia asioita.
Tottuminen ei ole aina hyvä.
Jos se estää meitä huomaamasta ongelmat ympärillämme,
niin se on huono juttu.
Ja jos se estää meitä huomaamasta ja korjaamasta ongelmat,
niin se on tosi huono juttu.
Koomikot tietävät tästä kaiken.
Jerry Seinfeldin koko ura oli rakennettu noiden detaljien huomaamiselle,
noiden tyhmien asioiden, joita teemme joka päivä, emmekä edes muista niitä.
Hän kertoo ajasta jolloin vieraili ystäviensä luona
ja halusi vain käydä mukavassa suihkussa.
Hän ojensi kätensä, tarttui kahvaan ja käänsi sitä hieman yhteen suuntaan,
ja se oli sata astetta liian kuumaa.
Sitten hän käänsi sitä toiseen suuntaan ja se oli sata astetta liian kylmää.
Hän halusi van mukavan suihkun.
Olemme kaikki kokeneet tuon,
emme vain muista sitä.
Mutta Jerry muisti,
ja se on koomikon työtä.
Mutta suunnittelijat, innovaattorit ja yrittäjät,
meidän työtämme ei ole vain huomata noita asioita,
vaan ottaa askel edemmäs ja yrittää korjata ne.
Tämä henkilö tässä,
tämä on Mary Anderson.
Vuonna 1902 hän oli vierailulla
New Yorkissa.
Oli kylmä, märkä, luminen päivä ja hän lämpimässä raitiovaunussa.
Matkalla määränpäähänsä hän huomasi kuljettajan avaavan ikkunan
poistaakseen ylimääräistä lunta, jotta voisi ajaa turvallisesti.
Kun hän avasi ikkunan, päästi hän samalla kylmää, märkää ilmaa sisään,
ja teki kaikki matkustajat surkeiksi.
Luultavasti suurin osa matkustajista ajatteli:
"Näin se menee, hänen on pakko avata ikkuna puhdistusta varten.
Niin se vaan on."
Mutta ei Mary.
Mary ajatteli:
"Mitä jos kuski voisi puhdistaa tuulilasin sisältäpäin
pysyäkseen turvassa ja ajaa
ja matkustajat pysyisivät lämpiminä?"
Hän tarttui oitis luonnoskirjaansa
ja alkoi piirtämään maailman ensimmäistä tuulilasinpyyhkijää.
Tuotesuunnittelijana yritän oppia Maryn kaltaisilta ihmisiltä
yritän nähdä maailman kuten se oikeasti on,
eikä kuten luulemme sen olevan.
Miksi?
Koska on helppo ratkaista ongelma, jonka lähes kaikki näkevät.
Mutta on vaikea ratkaista ongelma, jota juuri kukaan ei näe.
Jotkut luulevat että tämän kyvyn saa syntyessään,
tai ei,
aivan kuin Mary Andersoniin olisi sisäänrakennettu kyky
nähdä maailma selvemmin.
Minun kohdallani näin ei ollut.
Minun piti tehdä sen eteen töitä.
Apple-vuosieni aikana
Steve Jobs haastoi meidät tulemaan töihin joka päivä,
katsomaan tuotteitamme asiakkaan näkökulmasta,
uuden asiakkaan,
jolla on pelkoja ja mahdollisia turhautumia
ja toiveikasta innostusta, että heidän uusi tekninen tuotteensa
voisi olla heti toimintakunnossa.
Hän kutsui sitä aloittelijana pysymiseksi,
ja halusi varmistaa että me keskityimme noihin pikku yksityiskohtiin
tehdäksemme niistä nopeampia, helpompia ja saumattomia uusille asiakkaille.
Muistan tämän selvästi iPodien alkuajoilta.
90-luvulla,
koska olen tällainen laitefriikki,
kiirehdin kauppaan viimeisimpien laitteiden perässä.
Varasin paljon aikaa kauppaan menoon,
tutkailin sitä, palasin kotiin, aloin purkaa laatikkoa,
ja sitten siellä oli pikku tarra, se jossa
lukee: "Lataa ennen käyttöä."
Mitä!
Uskomatonta!
Käytin valtavasti aikaa laitteen hankkimiseen
ja nyt se täytyy ladata ennen käyttöä.
Minun täytyy odottaa ikuisuus käyttääkseni himoittua uutta lelua.
Hullua.
Mutta näin oli melkein kaikkien tuotteiden kohdalla silloin.
Kun siinä oli akku,
piti se ladata ennen käyttöä.
Steve huomasi tämän
ja sanoi:
"Emme anna tämän tapahtua meidän tuotteillemme."
Joten mitä teimme?
Yleensä tuotteen, jossa on kovalevy,
annetaan olla päällä tehtaalla noin 30 minuuttia,
että varmistetaan levyn toiminta asiakkaalla myös vuosia myöhemmin,
kun he ottavat sen laatikosta.
Mitä me teimme?
Me pidimme tuotetta päällä yli kaksi tuntia.
Miksi?
Ensinnäkin pystyimme tekemään korkealaatuisemman tuotteen,
helppo testata,
ja varmistaa, että se on hyvä asiakkaalle.
Mutta ennen kaikkea,
akku tuli täyteen ladattuna suoraan laatikosta,
valmiina käyttöön.
Jotta asiakas, intoa täynnä,
pystyi heti käyttämään tuotetta.
Se oli hienoa ja se toimi.
Ihmiset tykkäsivät.
Nykyään melkein kaikki tuotteet, joissa on voimanlähteenä akku,
tulevat valmiiksi ladattuina,
vaikkei niissä olisi kovalevyä.
Me huomasimme aikanaan tämän yksityiskohdan ja korjasimme sen,
ja nyt muutkin tekevät niin.
Ei enää "Lataa ennen käyttöä."
Miksi kerron tämän teille?
Se on näkymättömän ongelman näkemistä,
ei vain ilmiselvän ongelman, se on tärkeää
ei vain tuotesuunnittelulle, vaan kaikelle mitä teemme.
Joka puolella ympärillämme on näkymättömiä ongelmia,
joita voimme ratkaista.
Mutta ensin ne täytyy nähdä ja kokea.
Epäröin antaa teille vinkkejä
neurotieteestä tai psykologiasta.
TED-yhteisössä on paljon kokeneita ihmisiä,
jotka tietävät niistä paljon enemmän kuin minä ikinä.
Mutta jätän teille pari vinkkiä joita teen,
ja joita me voimme kaikki tehdä taistellaksemme tottumusta vastaan.
Ensimmäinen vinkkini on katsoa laajemmin.
Kun kamppailet ongelman parissa,
on joskus useita askelia, jotka johtavat ongelmaan.
Ja joskus sen jälkeenkin on monia askelia.
Jos pystyt ottamaan askeleen taaksepäin ja katsomaan laajemmin,
voit ehkä muuttaa joitakin kohtia
ennen ongelmaa.
Voit ehkä yhdistää ne.
Voit ehkä poistaa ne kokonaan tehdäksesi siitä paremman.
Otetaan esimerkiksi termostaatti.
Ne olivat todella helppokäyttöisiä, kun ne keksittiin 1900-luvulla.
Niitä pystyi säätämään ylös ja alas.
Ihmiset ymmärsivät niitä.
Mutta 1970-luvulla,
kun energiakriisi iski,
ja asiakkaat alkoivat ajattelemaan miten energiaa voisi säästää.
Joten mitä tapahtui?
Termostaattien suunnittelijat päättivät lisätä yhden askeleen.
Ylös- ja alaspäin kääntelyn sijaan,
se pitikin ohjelmoida.
Sille pystyi kertomaan lämpötilan, jonka kulloinkin halusi.
Se vaikutti hyvältä.
Jokaiseen termostaattiin alettiin lisäämään tämä ominaisuus.
Kävi kuitenkin ilmi, ettei kukaan säästänyt energiaa.
Miksei?
Ihmiset eivät pystyneet ennustamaan tulevaisuutta.
He eivät tienneet miten heidän viikkonsa vaihtelisivat kaudesta toiseen,
vuodesta toiseen.
Joten kukaan ei säästänyt energiaa,
ja mitä tapahtui?
Suunnittelijat palasivat piirustuspöydän ääreen
ja keskittyivät ohjelmointivaiheeseen.
Tekivät parempia käyttöliittymiä,
parempia ohjeita.
Mutta silti, vuosia myöhemmin, ihmiset eivät säästäneet energiaa,
koska eivät pystyneet ennustamaan tulevaisuutta.
Joten mitä me teimme?
Ohjelmoinnin sijaan pistimme sisään koneoppimisen algoritmin,
joka tarkkaili milloin käänsit sitä ylös ja milloin alas,
milloin halusit tietyn lämpötilan kun nousit ylös,
tai kun lähdit pois.
Ja tiedättekö mitä?
Se toimi.
Ihmiset säästävät energiaa ilman ohjelmointia.
Joten ei ole väliä mitä teet.
Jos otat askeleen taaksepäin ja katsot kaikkia kohtia,
löytyy ehkä tapa poistaa tai yhdistää ne,
jotta voit yksinkertaistaa prosessia.
Joten se on ensimmäinen vinkkini: katso laajemmin.
Toinen vinkkini on katsoa lähempää.
Yksi suurimpia opettajiani oli isoisäni.
Hän opetti minulle kaiken maailmasta.
Miten asiat rakennettiin ja miten ne korjattiin,
onnistuneen projektin työkalut ja tarpeelliset tekniikat.
Muistan tarinan, jonka hän kertoi ruuveista,
ja miten oikeaa työtä varten täytyy olla oikea ruuvi.
Ruuveja on monenlaisia:
puuruuveja, metalliruuveja, ankkureita, betoniruuveja,
lista jatkui ja jatkui.
Meidän työmme on tehdä tuotteita, jotka asiakkaidemme on helppo
asentaa itse ilman ammattilaisia.
Joten mitä teimme?
Muistin isoisäni kertoman tarinan,
joten tuumimme:
"Kuinka monta erilaista ruuvia voimme laittaa laatikkoon?
Olisiko se kaksi, kolme, neljä, viisi?
Sillä seiniä on niin monta eri tyyppiä."
Joten pohdimme asiaa, optimoimme,
ja päädyimme kolmeen erilaiseen rasiaan laitettavaan ruuviin.
Ajattelimme sen ratkaisevan ongelman.
Mutta näin ei käynytkään.
Lähetimme tuotteen,
eikä ihmisillä ollut hyviä kokemuksia.
Mitä teimme?
Palasimme piirustuspöydän ääreen
heti kun tajusimme ettei homma mennyt oikein.
Ja suunnittelimme erityisen ruuvin, kustomoidun ruuvin,
sijoittajiemme harmiksi.
"Miksi käytätte niin paljon aikaa pikkuiseen ruuviin?"
"Ulos sieltä myymään enemmän!"
Me sanoimme: "Myymme enemmän, jos tämä onnistuu."
Ja niin siinä kävi.
Pienen erityisen ruuvin takia laatikossa oli vain yksi ruuvi,
joka oli helppo kiinnittää ja laittaa seinälle.
Jos keskitymme pieniin yksityiskohtiin, joita emme ehkä näe,
ja katsomme niitä sanoessamme:
"Ovatko nuo tärkeitä
vai onko se vain tapa, jolla olemme aina tehneet sen?
Ehkä on keino päästä niistä eroon."
Viimeinen neuvoni on ajatella nuoremmin.
Joka päivä kolme lastani haastavat minut kiinnostavilla kysymyksillä.
He keksivät kysymyksiä kuten:
"Mikseivät autot voi lentää liikenteessä?"
Tai: " Miksei kengännauhoissani ole tarranauhaa?"
Joskus kysymykset ovat fiksuja.
Poikani tuli taannoin luokseni ja pyysin:
"Juokse postilaatikolle katsomaan onko posti tullut."
Hän katsoi minua tuumaillen ja sanoi:
"Miksei postilaatikko tarkista itseään ja kerro kun siinä on postia?" (Naurua)
Aika hyvä kysymys minusta.
Eli he kysyvät paljon kysymyksiä
ja joskus huomaamme, että meillä ei ole oikeita vastauksia.
Sanomme: "Poika, maailma nyt vain toimii niin."
Mitä enemmän altistumme jollekin,
sitä enemmän totumme siihen.
Mutta lapset eivät ole vielä
tottuneet asioihin.
Joten kun he törmäävät ongelmiin,
he yrittävät heti ratkaista ne,
ja löytävät joskus paremman tavan,
ja se tapa on todellakin parempi.
Neuvoni on ottaa tiimiin mukaan nuoria ihmisiä,
tai ihmisiä joilla on nuori mieli.
Jos näitä nuoren mielen omaavia on,
saavat he kaikki huoneessa olijat ajattelemaan nuoremmin.
Picasso sanoi kerran: "Jokainen lapsi on taiteilija.
Ongelmana on, kuinka pysyä taiteilijana, kun kasvamme aikuisiksi."
Me kaikki näimme maailman selvemmin, kun näimme sen ensimmäisen kerran,
ennen kuin elämän aikana kerääntyneet tavat tulivat tielle.
Haasteena on päästä takaisin siihen,
kokea turhautuminen,
nähdä yksityiskohdat,
katsoa laajemmin,
katsoa lähempää,
ja ajatella nuoremmin,
jotta voimme pysyä aloittelijoina.
Se ei ole helppoa.
Se vaatii vastaan panemista
yhdelle perustavoistamme ymmärtää maailmaa.
Mutta jos onnistumme,
voimme tehdä ihmeellisiä asioita.
Minulle se on toivottavasti parempaa tuotesuunnittelua.
Sinulle se voi merkitä jotain muuta, jotain mahtavaa.
Haasteemme on herätä joka päivä ja sanoa:
"Miten voin kokea maailman paremmin?"
Ja jos onnistumme, ehkä, vain ehkä
pääsemme eroon niistä tyhmistä pikku tarroista.
Kiitos oikein paljon.
(Taputusta)