Hur hittar du en dinosaurie?
Låter omöjligt, inte sant?
Det är det inte.
Svaret finns i en formel som alla paleontologer använder.
Och jag ska avslöja hemligheten.
För det första, hitta sten av rätt ålder.
För det andra, de stenarna måste vara sedimentära.
För det tredje, lager av berget måste vara naturligt exponerade.
Det är inte mer än så.
Uppfyll de tre sakerna och kom ner på marken
och chanserna är goda att du hittar fossil.
Låt oss titta närmare på formeln.
Organismer existerar bara mellan vissa geologiska intervall.
Så du måste hitta sten av rätt ålder,
beroende på vad du letar efter.
Om du vill hitta trilobiter,
så måste du hitta riktigt, riktigt gamla stenar från Paleozoikum-
sten mellan en halv miljard och en kvarts miljard år gamla.
Om du vill hitta dinosaurier,
leta inte i den paleozoiska eran, för där finns de inte.
De hade inte utvecklats än.
Du måste finna yngre sten, från den mesozoiska eran,
och för dinosaurier,
mellan 235 och 66 miljoner år sedan.
Så här långt är det ganska lätt att hitta sten av rätt ålder,
för jorden är, i grova drag,
geologiskt kartlagd.
Detta är svårvunnen information.
Jordens årsböcker är skrivna i sten,
kapitel efter kapitel,
så att de äldsta sidorna är i botten
och de yngsta på toppen.
Men om det vore så enkelt skulle geologerna jubla.
Det är det inte.
Biblioteket jorden är gammalt.
Och saknar en ordningsam bibliotekarie.
Över vida svep i tiden,
erbjuder myriader av geologiska processer all möjlig påverkan
på ålderstigna klippor.
De flesta sidorna blir förstörda så snart de blivit skrivna.
Somliga sidor blir överskrivna,
och blir ett svårtytt palimpsest av ett sedan länge försvunnet landskap.
Sidor som finner fristad undan tidens sand
är aldrig helt säkra.
Till skillnad från månen, vår döda, steniga följeslagare -
är jorden levande med kreativa, destruktiva krafter
som föder den geologiska ämnesomsättningen.
Månsten som togs hem av astronauterna från Apollo
kommer från solsystemets födelse.
Månsten varar för evigt.
Jordsten, å andra sidan, möter farorna med en levande litosfär.
Alla kommer att möta förstörelse,
genom någon kombination av stympning, kompression,
vikning, slitning, bränning och bakning.
Därför är böckerna med jordens historia kantstötta och långt från kompletta.
Biblioteket är enormt och magnifikt -
men fallfärdigt.
Det var denna sjaskiga komplexitet i bergets historik
som dolde dess innebörd tills relativt nyligen.
Naturen erbjöd inget kartotek för geologer -
detta fick uppfinnas.
Fem tusen år efter att sumererna lärde sig att skriva
på lertavlor,
var jordens historiska verk ännu ett mysterium för människor.
Vi var geologiska analfabeter,
ovetande om vår jords antikvärde
och okunniga om vår koppling
tillbaka i tiden.
Det var inte förrän i början på 1800-talet
som skygglapparna togs bort,
med James Huttons publikation "Theory of the Earth"
i vilken han berättar att jorden inte avslöjar något spår av början
eller sikt mot ett slut;
och sen, med att William Smiths karta över England kom i tryck,
den första geologiska kartan på landnivå,
som för första gången gav
insikt i var olika stensorter skulle kunna finnas.
Efter det kunde man säga saker som:
"Om vi går dit, borde vi hamna i juraperioden",
eller "om vi går över den där kullen, borde vi hitta kritaperioden."
Så, om du vill hitta trilobiter
skaffa dig en bra geologisk karta
och gå till berg från paleozoiska eran.
Om du vill hitta dinosaurier, som jag,
hitta berg från den mesozoiska eran.
Fossil skapas bara i sedimentära bergarter,
sten gjord av sand och lera.
Du kan inte hitta fossil
i en vulkanisk bergart formad av magma, som granit,
eller i metamorfa bergarter som har blivit värmda och pressade.
Och du måste ta dig till en öken.
Inte för att dinosaurier föredrog öken;
de levde på alla landmassor
och i varje upptänklig miljö.
Det är för att du behöver en plats som är öken idag,
en plats som inte har för mycket växter som täcker stenen,
och är en plats där erosionen slipar fram nya ben till ytan.
Så hitta de tre sakerna:
sten av rätt ålder,
som är sedimentär, i en öken
och ta dig ner på marken,
så kommer du bokstavligen gå
tills du ser ett ben som sticker ut ur berget.
Här är en bild jag tog i södra Patagonien.
Alla småstenar som du ser på marken där
är en bit dinosaurieben.
När du är i den situationen,
är inte frågan om du kommer att hitta fossil eller inte;
du kommer att hitta fossil.
Frågan är: kommer du att hitta något intressant för vetenskapen?
Och för hjälpa till kommer jag att lägga till en fjärde del till vår formel,
som är:
ta dig så långt som möjligt från andra paleontologer.
(Skratt)
Det är inte det att jag inte gillar paleontologer.
När du går till en plats som är relativt outforskad,
så har du en mycket bättre chans att inte bara hitta fossil
utan faktiskt hitta någonting nytt för vetenskapen.
Det är min formel för att hitta dinosaurier,
och jag har använt den världen runt.
Under australsommaren 2004,
reste jag till botten av Sydamerika,
till botten av Patagonien, Argentina,
för att leta efter dinosaurier:
en plats som har markbundna, sedimentära berg av rätt ålder
i en öken,
en plats som knappt besökts av paleontologer.
Och vi hittade det här.
Detta är ett lårben,
av en gigantisk, växtätande dinosaurie.
Benet är 2,2 meter långt.
Det är över sju fot.
Tyvärr var det benet avskilt.
Vi grävde, grävde och grävde, och fann inte ett enda ben till.
Men det gjorde oss ivriga att åka tillbaka nästa år.
Och första dagen på den nästa säsongen,
hittade jag det här: ytterligare ett tvåmeters lårben,
men denna gång inte ensamt,
utan tillsammans med 145 andra ben
från en gigantisk plantätare.
Och efter ytterligare tre jobbiga och ansträngande grävperioder,
kom utgrävningen att se ut så här.
Och där ser du svansen på den stora besten slingrad runt mig.
Giganten som låg i den här graven, den nya dinosauriearten,
kallade vi så småningom för "Dreadnoughtus schrani".
Dreadnoughtus var över 25 meter från nos till svansspets.
Skuldrorna var i höjd av ett tvåvåningshus,
och med kött på benen, vägde den 65 ton.
Folk frågar mig ibland "Var Dreadnoughtus större än en T. rex?"
Den har massan av åtta eller nio T. rex.
En av de riktigt coola sakerna med att vara paleontolog
är att när du hittar en ny art, så får du namnge den.
Jag har alltid tyckt det är synd att dessa gigantiska, växtätande dinosaurier,
så ofta porträtteras som passiva, klumpiga tallrikar med kött
ute i landskapet.
(Skratt)
Det är de inte.
Stora växtätare kan vara sura, och de kan vara revirtänkande -
du vill inte bråka med en flodhäst eller en noshörning eller en buffel.
Bisonoxarna i Yellowstone skadar fler människor än grizzlybjörnar.
Föreställ dig en stor tjur, en 65 ton Dreadnoughtus
under parningssäsongen,
som försvarar sitt revir.
Det djuret skulle ha varit otroligt farligt,
ett hot för alla runtomkring, men själv gå ohotad.
Och därav namnet: "Dreadnoughtus"
"Fruktar inget".
För att bli så stor,
måste ett djur som Dreadnoughtus vara
föredömligt effektiv.
Den långa halsen och svansen hjälper den att kyla ner sig,
att passivt kontrollera sin temperatur.
Och den långa halsen fungerar också som en supereffektiv matningsmekanism.
Dreadnoughtus kunde stå på en plats och med den halsen
rensa ett stort område på vegetation,
få i sig tiotusentals kalorier och bara spendera några få.
Dessa djur utvecklade en bredbent gång som en bulldog
som gav dem en enorm stabilitet,
för när du är 65 ton tung, när du bokstavligen är stor som ett hus,
är straffet för att ramla omkull
döden.
Visst, de här djuren är stora och tuffa,
men de klarar inte ett sånt nederlag.
Om den faller, har revbenen sönder lungorna.
Organ krossas.
Om du är en 65 ton tung Dreadnoughtus,
får du aldrig falla, inte ens en enda gång.
Efter att kadavret av denna Dreadnoughts begravts
och köttet ätits upp av bakterier, maskar och insekter,
genomgick skelettet en snabb förvandling
genom att byta molekyler med grundvattnet
och bli mer och mer som en begravd sten.
Allteftersom lager på lager av sediment kom ovanpå
ökade trycket från alla håll, likt en handske av sten
som stadigt höll varje ben i en evig omfamning.
Om sen kom det långa...
ingentinget.
Epok efter epok av händelselöshet,
en icke-show utan framträdande.
Under tiden ligger skelettet förevigt och oförändrat
perfekt förseglat
i sin stengrav.
Jordens historia fortsatte uppe på ytan.
Dinosaurierna skulle regera i ytterligare 12 miljoner år
innan en brinnande apokalyps snuvade dem på herraväldet.
Kontinenterna gled runt. Däggdjuren frodades.
Istiden kom.
Och så, i östra Afrika,
utvecklade en föga lovande art av apa den kännande tanken.
Dessa tänkade primater var varken särdeles snabba eller starka.
Men de var duktiga på att sprida ut sig,
över en anmärkningsvärd yta
som passerar till och med dinosaurernas rekord i vunna landområden.
De spred sig över hela planeten,
och förstörde alla ekosystem de stötte på,
medan de utvecklade kultur, metallarbete och målning,
dans och musik,
och vetenskap,
och rymdraketer som till slut skulle ta 12 särskilt duktiga apor
till månens yta.
Med sju miljarder kringvandrande Homo sapiens på planeten,
var det väl oundvikligt
att en av dem till slut skulle kliva på graven av en magnifik titan
begravd i det ofruktbara landet i södra Patagonien.
Jag var den apan.
Och när jag stod där, ensam i öknen,
var jag medveten om
att chansen att någon enskild skulle få skriva fossil historia
var försvinnande liten.
Men jorden är väldigt, väldigt gammal.
Med tiden blir det osannolika sannolikt.
Det är det magiska med geologiska lämningar.
Trots att talrika djur har levt och dött på en gammal planet
och lämnat efter sig mängder fossil,
vart och ett ett litet mirakel,
men tillsammans, oundvikligt.
För 66 miljoner år sedan, träffade en asteroid jorden
och utplånade dinosaurierna.
Det kunde lika gärna inte ha hänt.
Men vi har bara en historia, och nu blev det den det blev.
Men denna verklighet var inte oundviklig.
Minsta störning på asteroiden långt från jorden
skulle ha gjort att den missat planeten med bred marginal.
Den avgörande, oturliga dagen som dinosaurierna blev utplånade,
som lade grunden för den värld vi känner till
skulle inte behövt hända.
Det kunde varit vilken dag som helst -
en torsdag kanske -
bland de övriga 63 miljarder dagar som dinosaurierna redan njutit utav.
Men över geologisk tid
sker osannolika, nästan omöjliga händelser.
Längs vägen från våra kambriska förfäder
till primater klädda i kostym,
ledde ett oräkneligt antal vägskäl oss till just denna verklighet.
Dreadnoughtus ben låg under jord i 77 miljoner år.
Vem kunde ha trott
en ensam art av ett ilsket däggdjur
som levde i smulorna efter dinosaurierna,
skulle utvecklas till tänkade varelser
med förmågan att benämna och förstå
de dinosauer de måste ha fruktat?
Jag stod en gång där Missourifloden rinner upp
och ställde mig gränsle över.
Där är den inte mer än ett gurglande
som kommer underifrån en stenbumling på en äng,
uppe i Bitterrootbergen.
Bäcken bredvid rinner några hundra meter
till en liten damm.
De två bäckarna - de ser likadana ut.
Men den ena är lite anonymt sipprande vatten,
och den andra är Missourifloden.
Där Missourifloden slutar, nära St. Louis,
är det uppenbart att den floden har betydelse.
Men tittar man på Missouri uppe i Bitterroot
finns det inget skäl att tro att det är något speciellt med den.
Gå tillbaka till kritaperioden
och titta på våra små, lurviga förfäder.
Du skulle aldrig kunnat gissa
att de skulle bli något speciellt,
och det skulle de nog inte blivit,
om det inte varit för den där asteroiden.
Gör tusen världar och tusen solsystem
och låt dem vara.
Du kommer aldrig att få samma resultat.
Utan tvivel skulle de världarna bli både fantastiska och osannolika
men de skulle inte bli vår värld och de skulle inte få vår historia.
Det finns ett oändligt antal historier vi kunde haft.
Men man får bara en, och wow, vi fick en av de bra.
Dinosaurier som Dreadnoughtus var verkliga.
Havsmonster som mosasaurien var verkliga.
Sländor med en vingbredd som en örn och gråsuggor stora som bilar
fanns i verkligheten.
Varför studera det förgångna?
Därför att det ger oss perspektiv
och ödmjukhet.
Dinosaurerna dog i jordens femte massutrotning,
på grund av en olyckshändelse i rymden, som de inte hade skuld i.
De kunde inte förutse det, och de hade inget val.
Vi, å andra sidan, har ett val.
Fossilerna berättar att vår plats på den här planeten
är både osäker och potentiellt flyktig.
Just nu sprider vår art en miljökatastrof
av geologiska proportioner som är så omfattande
att den med rätta kallas den sjätte utrotningen.
Till skillnad från dinosaurierna,
ser vi hotet komma.
Till skillnad från dinosaurierna,
kan vi göra något åt det.
Det valet är vårt.
Tack.
(Applåder)