איך אתם מוצאים דינוזאור?
נשמע בלתי אפשרי, נכון?
זה לא.
והתשובה מסתמכת על נוסחה שכל הפלאונטולוגים משתמשים בה.
ואני אגלה לכם את הסוד.
ראשית, מצאו סלע בגיל הנכון.
שנית, הסלעים האלה חייבים להיות סלעי משקע.
ושלישית, שכבות הסלע חייבות להיות חשופות באופן טבעי.
זהו.
מצאו את שלושת הדברים האלה ורדו לאדמה,
הסיכוי טוב שתמצאו מאובנים.
עכשיו תנו לי לפרק את הנוסחה.
אורגניזמים קיימים רק במהלך מרווחים גאולוגיים מסויימים.
אז אתם צריכים למצוא סלעים בגיל הנכון,
תלוי במה שמעניין אתכם.
אם אתם רוצים למצוא טרילוביטים,
אתם צריכים למצוא סלעים ממש ממש עתיקים מהפלאוזואי --
סלעים בני בין חצי מיליארד ורבע מיליארד שנים.
עכשיו, אם אתם רוצים למצוא דינוזאורים,
אל תחפשו בפלאוזואי, אתם לא תמצאו אותם.
הם לא התפתחו עדיין.
אתם צריכים למצוא סלעים צעירים יותר מהמזוזואי,
ובמקרה של דינוזאורים,
בגיל של בין 235 ו 66 מליון שנה.
עכשיו, זה די קל למצוא סלעים בגיל הנכון בנקודה הזו,
בגלל שכדור הארץ, באופן גס
ממופה גאולוגית.
זה מידע שהושג בעבודה קשה.
הפרטים של הסטורית כדור הארץ כתובים בסלעים,
פרק אחד מעל השני,
כך שהדפים העתיקים יותר בתחתית
והצעירים ביותר למעלה.
עכשיו, אם זה היה כזה קל, גאולוגים היו שמחים.
זה לא.
הספריה של כדור הארץ היא עתיקה.
אין לה ספרן לכפות סדר.
שפועלת על תקופות זמן ארוכות,
כמות גדולה של תהליכים גאולוגים מציעים כל התקפה אפשרית
על הסלעים העתיקים.
רוב הדפים מושמדים מיד אחרי שהם נכתבים.
כמה דפים משוכתבים,
ויוצרים מגילות קלף קשות לפיענוח של פני שטח שנעלמו מזמן.
דפים שמצאו מפלט תחת החולות המתקדמים של הזמן
לעולם לא באמת בטוחים.
בניגוד לירח -- השותף הסלעי המת שלנו --
כדור הארץ חי, פועם בכוחות יצירתיים והרסניים
שמניעים את המטבוליזם הגאולוגי שלו.
סלעי ירח שהובאו על ידי אסטרונאוטים מאפולו
כולם מתוארכים בערך לגיל של מערכת השמש.
סלעי ירח הם לתמיד.
סלעי כדור הארץ, מצד שני, עומדים בפני הסכנות של ליתוספירה חיה.
כולם יסבלו הרס,
דרך שילוב כלשהו של השחתה, דחיסה,
קיפול, קריעה, חריכה ואפיה.
לכן, כרכי ההסטוריה של כדור הארץ לא שלמים ופרועים.
הספריה היא רחבה ונפלאה --
אבל רעועה.
וזו היתה המורכבות הרעועה הזו בתעוד הסלעים
שהסתירה את המשמעות עד די לאחרונה.
הטבע לא סיפק קטלוג כרטוס לגאולוגים --
הוא היה חייב להיות מומצא.
חמשת אלפי שנים אחר שהשומרים למדו לתעד את המחשבות שלהם
על לוחות חרס,
כרכי כדור הארץ נשארו לא קריאים לאנושות.
היינו בורים גאולוגית,
לא מודעים לעתיקות של הפלנטה שלנו
ובורים לחיבור שלנו
לזמן העמוק.
זה לא היה עד לתחילת המאה ה 19
שהתריסים הוסרו,
ראשית, עם הפרסום של "התאוריה של כדור הארץ" של ג'יימס האטון,
בו הוא אמר לנו שכדור הארץ לא מראה זכר להתחלה
ולא צפי לסוף;
ואז, עם ההדפסה הזו של המפה של בריטניה שיצר וויליאם סמית',
המפה הגאולוגית הראשונה של מדינה שלמה,
שנתנה לנו בפעם הראשונה
תובנה עם יכולת חיזוי בה סוגים מסויימים של סלעים אולי יתרחשו.
אחרי זה, תוכלו להגיד דברים כמו,
"אם נלך לשם, נהיה ביורה,"
או, "אם נלך מעבר לגבעה הזו, אנחנו צריכים למצוא את הקרטיקון."
אז עכשיו, אם אתם רוצים למצוא טרילוביטים,
קחו לעצמכם מפה גאולוגית טובה
ולכו לסלעים של הפלאוזואי.
אם אתם רוצים למצוא דינוזאורים כמו שאני מחפש,
חפשו סלעים מהממזוזואי ולכו לשם.
עכשיו, כמובן, אתם יכולים למצוא מאובנים רק בסלע משקע,
סלע שנוצר מחול ובוץ.
לא יכול להיות לכם מאובן
בסלע יסוד שנוצר על ידי מאגמה, כמו גרניט,
או בסלע מטמורפי שחומם ונדחס.
ואתם צריכים להגיע למדבר.
זה לא שדינוזאורים חיו במיוחד במדבר;
הם חיו על כל מסת אדמה
ובכל סביבה אפשרית.
זה שאתם צריכים ללכת למקום שהוא מדבר היום,
מקום שאין בו הרבה כיסוי צמחים על הסלעים,
ומקום בו שחיקה תמיד חושפת עצמות על פני השטח.
אז מצאו את שלושת הדברים האלה:
סלעים בגיל הנכון,
שהם סלעי משקע, במדבר,
ורדו לאדמה,
ואתם מילולית הולכים
עד שאתם רואים עצם בולטת מהסלע.
הנה תמונה שנלקחה בדרום פטגוניה.
כל אבן שאתם רואים על הקרקע שם
היא פיסה של עצם דינוזאור.
אז כשאתם במצב הנכון,
זו לא שאלה של אם תמצאו מאובן או לא;
אתם תמצאו מאובנים.
השאלה היא: האם תמצאו משהו שחשוב מדעית?
וכדי לעזור עם זה, אני עומד להוסיף חלק רביעי לנוסחה שלנו,
שהוא זה:
לכו הכי רחוק שאתם יכולים מפלאונטולוגים אחרים.
(צחוק)
זה לא שאני לא אוהב פלאונטולוגים אחרים.
כשאתם מגיעים למקום שלא נחקר דיו,
יש לכם סיכוי טוב בהרבה לא רק למצוא מאובנים
אלא למצוא משהו חדש למדע.
אז זו הנוסחה שלי למציאת דינוזאורים,
ויישמתי את זה מסביב לעולם.
בקיץ הדרומי של 2004,
ירדתי לתחתית דרום אמריקה,
לתחתית פטגוניה, ארגנטינה,
לחפש דינוזאורים:
מקום שיש בו סלעי משקע על פני השטח בגיל הנכון,
במדבר,
מקום שבקושי ביקרו בו פלאונטולוגים.
ומצאנו את זה.
זו הירך, עצם ירך,
של דינוזאור אוכל עשב עצום.
העצם הזו ברוחב 2.2 מטר.
זה יותר משני מטר.
עכשיו, למרבה הצער, העצם הזו היתה מבודדת.
חפרנו וחפרנו וחפרנו, ולא היתה עוד עצם בסביבה.
אבל היא נתנה לנו תיאבון לחזור בשנה הבאה לעוד.
וביום הראשון של משימת השדה הבאה,
מצאנו את זה: עוד עצם ירך ברוחב שני מטר,
רק הפעם לא מבודדת,
הפעם היא היתה יחד עם 145 עצמות אחרות
של אוכל צמחים עצום.
ואחר עוד שלוש עונות שדה קשות וברוטליות,
המחצבה נראתה כך.
ושם אתם רואים את הזנב של היצור העצום מתלפף סביבי.
הענק ששכב בקבר הזה, המין החדש של דינוזאור,
שבסופו של דבר קראנו לו "דרדנוטוס שרני."
דרדנוטוס היה באורך 26 מטר מחוטם לזנב.
הוא עמד בגובה של שתיים וחצי קומות בכתף,
ועם כל הגוף בחיים, הוא שקל 65 טון.
אנשים שואלים אותי לפעמים, "האם הדרדנוטוס היה גדול מטי רקס?"
זה המסה של שמונה או עשרה אי רקס.
עכשיו אחד הדברים הבאמת מגניבים בנוגע ללהיות פלאונטולוג
זה שכשאתם מוצאים מינים חדשים, אתם זוכים לתת להם שם.
ותמיד חשבתי שזה חבל שהענקים האלה, הדינוזאורים אוכלי הצמחים
הרבה פעמים מתוארים כצלחות בשר מהלכות ופסיביות
על פני השטח.
(צחוק)
הם לא.
אוכלי עשב גדולים יכולים להיות רוגזים, והם יכולים להיות טריטוריאלים --
אתם לא רוצים להתעסק עם היפופוטם או קרנף או באפלו.
הביזון בילוסטון פוגע בהרבה יותר אנשים משדובי גריזלי פוגעים.
אז האם אתם יכולים לדמיין זכר גדול, דרדנוטוס ששוקל 65 טון
בעונת הרביה,
מגן על הטריטוריה?
החיה הזו היתה מסוכנת ביותר,
נזק לכל מי שבסביבה, ובעצמו לא היה לו משהו לפחד ממנו.
ולכן השם, "דרדנוטוס,"
או "לא מפחד מכלום."
עכשיו, להגיע לגודל כל כך גדול,
חייה כמו דרדנוטוס היתה צריכה להיות
מודל של יעילות.
הצוואר הארוך והזנב הארוך עוזרים לו להקרין חום לסביבה,
ושולטים פסיבית בטמפרטורה שלו.
והצוואר הארוך הזה גם משרת כמנגנון אכילה סופר יעיל.
דרדנוטוס יכול לעמוד במקום ועם הצוואר הזה
לפנות מעטפת גדולה של צמחיה,
מכניס מאות אלפי קלוריות בעודו מבזבז מעט מאוד.
והחיות האלו פיתחו עמידה דמויית בולדוג,
מה שנתן להם יציבות אדירה,
בגלל שכשאתם שוקלים 65 טון, כשאתם מילולית גדולים כמו בית,
העונש על ליפול
הוא מוות.
כן, החיות האלה היו גדולות וקשוחות,
אבל הן לא היו לוקחות מכות כאלו.
וכשדרדנוטוס נופל, צלעות נשברות וחודרות לריאות.
איברים מתפוצצים.
אם אתם דרדנוטוס גדול ששוקל 65 טון,
אתם לא יכולים ליפול בחיים -- אפילו פעם אחת.
עכשיו, אחרי שהגוויה של הדרדנוטוס הזה נקברה
ובשרה הוסר על ידי המוני בקטריות, תולעים וחרקים,
העצמות שלו עברו מטמורפוזה זריזה,
כשהחליפו מולקולות עם מי תהום
והפכו ליותר ויותר כמו הסלע הקובר.
כששכבה מעל שכבה של משקעים מצטברות,
לחץ מכל הצדדים לוחץ כמו כפפה סלעית
שהאחיזה החזקה והמתמשכת שלהם החזיקה כל עצם בחיבוק מייצב.
ואז הגיע הכלום..
הארוך.
עידן אחרי עידן של אותו הדבר,
לא ארועים ללא מספר.
כשכל הזמן, השלד שוכב ללא שינוי ותמידי
בשיווי משקל מושלם
בתוך הקבר הסלעי.
בינתיים, ההסטוריה של כדור הארץ ממשיכה מעל.
הדינוזאורים ישלטו עוד 12 מליון שנה
לפני שההגמוניה שלהם תיקטע באפוקליפסה בוערת.
היבשות נסחפו. היונקים עלו.
עידן הקרח הגיע.
ואז, במזרח אפריקה,
מין לא מבטיח של קופים פיתח את הטריק המוזר של חשיבה מודעת.
הפרימטים החכמים האלה לא היו מהירים או חזקים במיוחד.
אבל הם הצטיינו בכיסוי הקרקע,
ובתפוצה יוצאת דופן
עברו אפילו את השיא של הדינוזאורים בכיבוש שטחים,
הם התפזרו לכל רחבי הפלנטה,
השתלטו על כל סביבת מחיה שהם נתקלו בה,
ובמהלך הדרך, המציאו תרבויות ועבודת מתכת וציור
וריקוד ומוזיקה
ומדע
וחלליות שיכלו לבסוף לקחת 12 קופי אדם מעולים במיוחד
לפני הירח.
עם שבעה מיליארד הומו ספיאנס נוודים על פני הפלנטה,
זה היה אולי בלתי נמנע
שאחד מהם לבסוף יצעד על קברו של טיטן מרהיב
שנקבר מתחת לאדמות דרום פטגוניה.
אני הייתי קוף האדם הזה.
וכשעמדתי שם, לבד במדבר,
הייתי מודע
שהסיכוי של כל אדם להכנס לתעוד המאובנים
הוא קטן בצורה קיצונית.
אבל כדור הארץ ממש ממש עתיק.
ובמהלך עקבות הזמן הנרחבות, הבלתי אפשרי הופך לאפשרי.
זה הקסם של התעוד הגאולוגי.
לכן, מספר רב של יצורים שחיו ומתו על הפלנטה העתיקה
השאירו מאחוריהם כמות עצומה של מאובנים,
כל אחד נס קטן,
אבל יחד, בלתי נמנעים.
לפני שישים ושש מליון שנים, אסטרואיד פגע בפני כדור הארץ
ומחה את הדינוזאורים.
זה בקלות היה יכול לא להתרחש.
אבל אנחנו מקבלים רק הסטוריה אחת, והיא זו שיש לנו.
אבל המציאות המסויימת הזו לא היתה בלתי נמנעת.
תזוזה קטנה של האסטרואיד הרחק מכדור הארץ
היתה גורמת לו לפספס את הפלנטה שלנו במרווח גדול.
היום הקטלני משנה המציאות במהלכו הדינוזאורים נמחו,
הכין את הבמה לעולם המודרני שאנחנו מכירים
לא היה חייב להתרחש.
זה היה יכול להיות פשוט יום נוסף --
יום חמישי אולי --
בין 63 מיליארד הימים מהם הדינוזאורים נהנו כבר.
אבל במהלך הזמן הגאולוגי,
ארועים לא סבירים, כמעט בלתי אפשריים
כן מתרחשים.
במהלך הזמן מאבותינו הזוחלים הקמבריים
לקופי אדם לבושים בחליפות,
אין ספור התפצלויות בדרך הובילו אותנו למציאות המסויימת הזו.
העצמות של דרדנוטוס נחו מתחת לאדמה במשך 77 מליון שנה.
מי היה יכול לדמיין
שמין יחיד של יונקים דמויי חדף
שחי בסדקים של עולם הדינוזאורים
יתפתח לישות מודעת
שמסוגלת לאפיין ולהבין
את הדינוזאורים מהם הם בוודאי פחדו?
פעם עמדתי בתחילת נהר מיזורי
ופיסקתי את רגלי מעל שתי גדותיו.
שם, הוא לא יותר מפכפוך של מים
שיוצאים מתחת לסלע באחו,
גבוה בהרי הביטרוט.
הנחל לידו ממשיך כמה מאות מטרים
ומסתיים בבריכה קטנה.
שני הנחלים האלה -- הם נראים זהים.
אבל אחד הוא טפטוף מים אנונימי,
והאחר הוא נהר המיזורי.
עכשיו לכו לשפך נהר מיזורי, ליד סנט לואיס,
וזה די ברור שהנהר הזה הוא דבר גדול.
אבל לכו לתוך הביטרוטס והביטו במיזורי,
והפרספקטיבה האנושית לא מאפשרת לנו לראות אותו כמשהו מיוחד.
עכשיו לכו חזרה לתקופת הקרטיקון
והביטו באבותינו הזעירים דמויי כדור הפרווה.
אתם לעולם לא הייתם מנחשים
שהם יגיעו למשהו מיוחד,
והם כנראה לא היו,
אם לא האסטרואיד המציק הזה.
עכשיו, צרו עוד אלפי עולמות ואלפי מערכות שמש
ותנו להם לפעול.
לעולם לא תקבלו את אותה תוצאה.
ללא ספק, העולמות האלה יהיו גם מדהימים ובלתי סבירים בצורה מפתחעה,
אבל הם לא יהיו העולם שלנו ולא תהיה להם את ההסטוריה שלנו.
יש מספר אין סופי של הסטוריות שהיו יכולות להיות לנו.
אנחנו מקבלים רק אחת, ו-וואו, קיבלנו אחת טובה.
דינוזאורים כמו דרדנוטוס היו אמיתיים.
מפלצות יום כמו מוזזאור היו אמיתיות.
שפיריות עם מוטת כנף של עיט וכדרורונים בגודל מכונית
באמת היו קיימים.
למה לחקור את העבר הרחוק?
בגלל שזה נותן לנו פרספקטיבה
וענווה.
הדינוזאורים מתו בהכחדה העולמית החמישית,
נמחו בתאונה קוסמית שלא באשמתם.
הם לא ראו את זה מגיע, ולא היתה להם ברירה.
לנו, לעומת זאת, יש ברירה.
והטבע של תעוד המאובנים מספר לנו שהמקום שלנו בפלנטה
הוא גם יקר וגם אולי חמקמק.
ממש עכשיו, המין שלנו גורם לאסון סביבתי
בקנה מידה גאולוגי כל כך רחב וחמור,
שאפשר לקרוא לו בצדק ההכחדה השישית.
רק שבניגוד לדינוזאורים,
אנחנו יכולים לראות את זה מגיע.
ובניגוד לדינוזאורים,
אנחנו יכולים לעשות משהו בנוגע לזה.
הבחירה הזו היא שלנו.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)