Jag har haft den stora förmånen
att få resa till fantastiska platser
och fotografera avlägsna landskap och kulturer
över hela världen.
Jag älskar mitt jobb.
Men folk tror att det är en lång rad uppenbarelser,
soluppgångar och regnbågar,
när det i själva verket ser ut mer så här.
(Skratt)
Det här är mitt kontor.
Vi har inte råd att övernatta på de finaste ställena,
så vi sover rätt mycket utomhus.
Så länge det är torrt,
så är det en bonus.
Vi har inte heller råd med de finaste restaurangerna.
Så vi äter det som finns på de lokala menyerna.
Och är man i Páramo i Ecuador,
så kommer man att äta en stor gnagare, cuy.
(Skratt)
Men det som kanske gör våra upplevelser lite annorlunda
och lite mer unika än den genomsnittlige personens
är att vi har den där gnagande känslan i bakhuvudet
att även i våra mörkaste stunder, och de hopplösaste av tider
tänker vi: "Det kan finnas en bild där,
det kan finnas en historia att berätta."
Och varför är historieberättande viktigt?
Det hjälper oss anknyta till vårt kulturella och naturliga arv.
Och i sydost
finns det en oroväckande frånkoppling mellan allmänheten
och de naturområden som gjort det möjligt för oss att vara här.
Vi är visuella varelser,
så vi använder det vi ser för att lära oss det vi vet.
De flesta av oss åker inte frivilligt
långt bort till ett träsk.
Så hur kan vi förvänta oss att samma personer ska förespråka
att träsken ska skyddas?
Det kan vi inte.
Mitt jobb är att använda fotografering som ett kommunikationsverktyg
för att överbrygga klyftan mellan vetenskap och estetik
så att människor ska börja prata,
börja tänka,
och förhoppningsvis i slutändan,
börja bry sig.
Jag började med detta för 15 år sedan, här i Gainesville,
på min egen hemmaplan.
Och jag förälskade mig i äventyr och upptäckter,
att utforska alla dessa platser
som låg bara minuter från mitt hem.
Det finns många vackra platser att hitta.
Trots alla år som gått
ser jag fortfarande världen genom ett barns ögon
och jag försöker införliva den där känslan av förundran
och nyfikenhet i mina fotografier
så ofta som möjligt.
Och vi är lyckligt lottade, för här i södern,
är vi fortfarande välsignade med en relativt tom tavelduk
som vi kan fylla med de mest förunderliga äventyr
och otroliga upplevelser.
Det handlar bara om hur långt fantasin tar oss.
Många människor tittar på detta och säger,
"Åh, wow, vilket vackert träd."
Men jag ser inte bara ett träd -
jag tittar på detta och ser en möjlighet.
Jag ser en hel helg.
För när jag var barn, var det såna här bilder
som fick upp mig ur soffan och utmanade mig att utforska,
utmanade mig att hitta skogarna
och sätta huvudet under vattnet för att se vad som finns där.
Och hörni, jag har fotat över hela världen
och jag lovar er,
att det vi har här i södern,
det vi har i solskensstaten,
det mäter sig med allt annat jag sett.
Ändå är vår turistindustri upptagen med att marknadsföra fel saker.
Innan de flesta barn är 12, har de varit på Disney World
fler gånger än de varit i en kanot
eller campat under en stjärnklar himmel.
Och jag har inget emot Disney eller Musse; jag brukade också åka dit.
Men de missar den där grundläggande anknytningen
som skapar en känsla av stolthet och ägande
av platsen som är deras hem.
Och detta förvärras av det faktum att landskapen
som definierar vårt naturarv
och fyller på våra dricksvattenreserver
anses vara läskiga, farliga och kusliga.
När våra förfäder kom hit,
varnade de, "Håll er borta härifrån, det är hemsökt.
Dessa områden är fulla av onda andar och spöken."
Jag vet inte varifrån de fick den idén.
Men det har faktiskt lett till en verklig frånkoppling,
en reell negativ mentalitet
som har hållit allmänheten ointresserad, tyst,
och som i slutändan riskerar vår miljö.
Vi är en stat som omges av och definieras av vatten,
men under århundraden
har träsk och våtmarker setts
som hinder att övervinna.
Och så har vi behandlat dem som andra klassens ekosystem,
eftersom de har ett lågt penningvärde
och förstås för att de är kända för att härbärgera alligatorer och ormar -
jag erkänner att de inte är supermysiga ambassadörer.
(Skratt)
Så det antogs att det enda bra träsket
var ett dränerat träsk.
Faktum är,
att dränering av ett träsk för att göra plats för jordbruk och utveckling
ansågs vara höjden av bevarande för inte så länge sedan.
Men nu backar vi,
för ju mer vi lär oss om dessa blöta landskap,
desto fler hemligheter upptäcker vi,
om relationer mellan arterna
och kopplingen mellan livsmiljöer, avrinningsområden och flygvägar.
Ta den här fågeln till exempel:
det är gyllenskogssångaren.
Jag älskar den för det är en träskfågel,
till fullo en träskfågel.
De bygger bon, parar sig och häckar i dessa urskogsträsk
i översvämmade skogar.
När våren är över, när de fött upp sina ungar,
flyger de tusentals kilometer över Mexikanska golfen
till Central- och Sydamerika.
Och efter vintern
kommer våren igen och de återvänder.
De flyger tusentals kilometer över Mexikanska golfen.
Och vart flyger de? Var landar de?
I samma träd.
Det är helgalet.
En fågel stor som en tennisboll -
Det är galet!
Jag använde GPS för att ta mig hit idag,
och detta är min hemstad.
(Skratt)
Det är galet.
Men vad händer när fågeln flyger över Mexikanska golfen
till Centralamerika över vintern
sedan flyger tillbaka när det blir vår,
och kommer tillbaka till detta:
en nyanlagd golfbana?
Det är en allt vanligare förekommande situation
i den här staten.
Det är en naturlig process som har pågått i tusentals år
och vi har just lärt oss om den.
Så tänk er allt annat som vi har att lära om dessa miljöer,
om vi bara bevarar dem först.
Trots allt myllrande liv som finns i överflöd i träsken,
så har de fortfarande dåligt rykte.
Många känner obehag inför tanken att vada
ut i Floridas träskvatten.
Jag kan förstå det.
Men det jag älskade med att växa upp i solskensstaten
är att för så många av oss,
vi lever med en latent men väldigt tydlig rädsla
för att när vi doppar tårna i vattnet
så kan där finnas något mycket mer uråldrigt
och mycket mer anpassat än vi.
Att veta att man inte är herre på täppan är ett välkommet obehag, tror jag.
För hur ofta i vår moderna, digitala tidsålder
får man chansen att känna sig sårbar,
eller fundera över att världen kanske inte är skapad bara för oss?
Så under de senaste tio åren
började jag söka upp dessa områden där betongen ger vika för skogen
och tallarna övergår till cypresser,
och jag såg alla myggor och reptiler,
allt detta obehag,
som en bekräftelse på att jag hade hittat äkta vildmark,
och jag omfamnar dem totalt.
Som naturvårdsfotograf och besatt av träskvatten,
är det ju passande att jag till slut hamnar
i det mest berömda träsket av alla:
Everglades.
Under min uppväxt i norra Florida
hade det alltid bedårande namn,
platser som Loxahatchee och Fakahatchee,
Corkscrew, Big Cypress.
Jag påbörjade det som blev ett femårsprojekt
för att förhoppningsvis återlansera Everglades i ett nytt ljus,
ett mer inspirerat ljus.
Men jag visste att det var svårt, för här har vi ett område
som är ungefär en tredjedel av Floridas yta, det är enormt.
När jag säger Everglades,
säger de flesta, "Just det, nationalparken."
Men Everglades är inte bara en park; det är ett helt flodområde,
som startar med Kissimmees sjökedja i norr,
och när regnet faller på sommaren,
flödar nederbörden till Lake Okeechobee,
och Lake Okeechobee fylls upp, dess stränder översvämmas
och vattnet rinner vidare söderut, långsamt, följer topografin,
och hamnar i gräsfloden, Sawgrass Prairies,
innan det möter cypresskogen
och rinner vidare söderut till mangroveträsken,
och slutligen - slutligen - når Floridabukten,
Everglades smaragdgröna pärla,
den stora flodmynningen,
den 2200 kvadratkilometer stora flodmynningen.
Så visst, nationalparken är den södra änden av detta system,
men det som gör den unik är allt som kommer till den,
sötvattnet som startar 160 km norrut.
Inga politiska eller osynliga gränser
skyddar parken från förorenat vatten eller otillräcklig vattenmängd.
Och tyvärr är det precis det vi har gjort.
Under de senaste 60 åren,
har vi dränerat, dämt upp och muddrat Everglades
så att det nu bara är en tredjedel av det vatten som förut nådde bukten,
som idag når den.
Så den här berättelsen är tyvärr inte bara solsken och regnbågar.
På gott och ont,
är Everglades historia i allt väsentligt knuten
till topparna och dalarna i mänsklighetens förhållande
till naturen.
Men jag visar er dessa vackra bilder,
för då förstår ni läget.
Och när jag har er uppmärksamhet, kan jag berätta den riktiga storyn.
Det är att vi tar detta,
och byter det mot detta,
i en skrämmande takt.
Och det så många inte inser,
är skalan vi talar om.
För Everglades tillhandahåller inte bara dricksvatten
för 7 miljoner floridabor;
det försörjer också jordbrukens åkrar
för året runt-odling av tomater och apelsiner
till fler än 300 miljoner amerikaner.
Och det är samma årstidsbundna vattenflöde på sommaren
som skapade gräsfloden för 6 000 år sedan.
Ironiskt nog är det också ansvarigt för mer än 200 000 hektar
ändlös flod av sockerrör.
Detta är samma åkrar som bär ansvaret
för att synnerligen höga halter av gödningsmedel dumpas i flodområdet.
och därmed förändrar systemet för alltid.
Men för att ni inte bara ska förstå hur det här systemet fungerar,
utan också känna en personlig koppling till det,
bestämde jag mig för
att bryta ner historien till flera berättelser.
Jag ville att den skulle börja vid Lake Okeechobee,
det bultande hjärtat i Everglades-systemet.
För att göra detta valde jag ut en ambassadör,
en symbolisk art.
Detta är en snäckglada.
Det är en fantastisk fågel,
och de brukade häcka i tusental,
tusental, i Everglades norra delar.
Det har minskat till ungefär 400 häckande par idag.
Varför är det så?
För att de bara äter en sorts mat, äppelsnäckan,
stor som en pingisboll, ett vattenlevande snäckdjur.
När vi började dämma upp Everglades,
när vi började dika ur Lake Okeechobee och dränera våtmarkerna,
försvann äppelsnäckans livsmiljö.
Och följaktligen minskade antalet snäckglador.
Jag ville ha ett foto som inte bara visade förhållandet
mellan våtmark, snäcka och fågel,
men som också kunde förmedla
hur otroligt detta förhållande är,
och hur otroligt viktigt det är att de har blivit beroende av varandra,
fågeln och den välmående våtmarken.
För att göra detta kläckte jag en idé.
Jag började skissa på planer för att skapa ett foto,
och skickade det till naturbiologen nere vid Lake Okeechobee -
det är en hotad fågelart, så det kräver särskilda tillstånd.
Jag byggde en nedsänkt plattform
på vilken snäckorna skulle vara just under vattenytan.
Jag planerade den här galna idén i flera månader.
Jag tog plattformen till Lake Okeechobee
och tillbringade mer än en vecka i vattnet,
vadade i midjedjupt vatten från gryning till skymning
för att få den där bilden som jag trodde skulle förmedla detta.
Och det här är dagen då det till slut funkade:
[Video: (Mac Stone berättar) Efter att ha riggat plattformen,
tittar jag upp och ser en glada komma över kaveldunet.
Jag ser att han scannar och söker.
Han kommer rätt över fällan,
och jag ser att han har sett den.
Han tar raka vägen mot fällan.
Och i det ögonblicket är alla månader av planering och väntan,
all solbränna, alla myggbett -
plötsligt är det värt allt.
(Mac Stone på film) Jösses, jag kan inte tro det!]
Ni kan ju ana hur uppspelt jag var när det där hände.
Men poängen med det var
att för någon som aldrig sett den här fågeln
och inte har nån anledning att bry sig om den,
kan dessa bilder, dessa nya perspektiv,
sprida nytt ljus över en art
som gör detta flodområde så otroligt, så värdefullt, så viktigt.
Jag vet att jag inte kan komma hit till Gainesville
och prata om djur i Everglades
utan att nämna alligatorer.
Jag älskar alligatorer sedan min uppväxt.
Mina föräldrar tyckte att jag hade ett osunt förhållande till alligatorer.
Det jag gillar med dem är
att de är sötvattnets motsvarighet till hajar.
De är fruktade, de är hatade,
och de är tragiskt missförstådda.
Eftersom de tillhör en unik art, är de inte bara topprovdjur.
I Everglades
är de Everglades arkitekter,
för när vattnet droppar ner på vintern
under torrperioden,
börjar de gräva ut hålor, så kallade "alligatorhålor".
De gör detta för att när vattnet droppar ner,
så kan de hålla sig blöta och leta efter föda.
Och det påverkar inte bara dem,
även andra djur är beroende av detta förhållande,
så de blir dessutom en nyckelart.
Men hur får man ett topprovdjur, en uråldrig reptil,
att se ut som att den dominerar ekosystemet,
samtidigt som den framstår som sårbar?
Ja, när du vadar ner i en grop med ungefär 120 stycken,
då hoppas du att du har gjort rätt val.
(Skratt)
Jag har fortfarande kvar alla fingrar.
Men jag fattar, jag vet att jag inte får med mig alla er,
jag kommer inte att samla trupperna för "Rädda Everglades för alligatorerna!"
Det kommer inte hända, för de finns överallt,
vi ser ju dem nu,
de är en av de stora naturvårdsframgångarna i USA.
Men det finns en art i Everglades som du, vem du än är,
inte kan låta bli att älska, och det är rosenskedstorken.
Dessa fåglar är fantastiska, men de har haft det svårt i Everglades,
för de började med tusentals häckande par i Floridabukten,
och i slutet av 1800-talet
fanns det bara två - två häckande par.
Varför?
För att kvinnor tyckte att de var finare på deras hattar
än flygande i luften.
Sedan förbjöds handel med fjädrar,
och antalet började återhämta sig.
Allt eftersom de blev fler igen,
började forskarna bry sig,
och de började studera dessa fåglar.
Det de upptäckte var
att dessa fåglars beteende är tätt förbundet
med den årliga sänkningen av vattennivån i Everglades,
det som definierar Everglades flodområde.
Det de upptäckte är
att fåglarna börjar häcka på vintern när vattennivån sjunker,
eftersom de är taktila ätare, så de måste röra vid det de äter.
Så de väntar på fiskstimmen
så att de kan äta tillräckligt för att mata sina ungar.
De här fåglarna blev en symbol för Everglades --
en biologisk indikator på ekosystemets allmänna hälsa.
Och precis när de började återhämta sig i mitten av 1900-talet -
och nådde 900, 1 000, 1 100, 1 200 -
precis när det hände, började vi dränera södra Everglades.
Vi hindrade två tredjedelar av vattnet från att rinna söderut.
Det fick drastiska konsekvenser.
Och precis när antalet började nå sin topp,
är det tyvärr så idag att verkligheten för rosenskedstorken,
den verkliga bilden av hur det ser ut, ser mer ut så här.
Vi är nere på mindre än 70 häckande par i Floridabukten,
eftersom vi har stört systemet så mycket.
Så alla dessa olika organisationer skriker och vrålar,
"Everglades är ömtåligt! Det är ömtåligt!"
Det är det inte.
Det är tåligt.
För trots allt vi har tagit, trots allt vi har gjort och dränerat,
dämt upp och muddrat,
så finns bitar av det kvar, och väntar på att pusslas ihop.
Och det är det jag älskar med södra Florida,
att på en enda plats finns mänsklighetens ostoppbara kraft
som möter den orubbliga tropiska naturen.
Det är i detta gränsområde som vi måste göra en ny värdering.
Vad är vildmarken värd?
Vad är värdet av biologisk mångfald eller vårt dricksvatten?
Som tur är, efter årtionden av debatt,
börjar vi äntligen agera i dessa frågor.
Vi tar oss långsamt an dessa projekt
för att återföra mer sötvatten till bukten.
Men det är upp till oss medborgare som boende, som förvaltare,
att se till att våra förtroendevalda håller sina löften.
Vad kan du göra för att hjälpa?
Det är så enkelt.
Ta dig ut, ta dig dit.
Ta med dina vänner, dina barn,
ta med familjen ut.
Hyr en fiskeguide.
Visa staten att vildmarksskydd
inte bara är ekologiskt klokt utan också ekonomiskt.
Det är roligt, gör det bara - doppa fötterna i vattnet.
Träsket kommer att förändra dig, det lovar jag.
Genom åren har vi varit så generösa
med andra landskap runtom i landet,
svept in dem i amerikansk stolthet,
platser som vi nu tycker definierar oss:
Grand Canyon, Yosemite, Yellowstone.
Vi använder dessa parker och naturområden
som fyrar och kulturella kompasser.
Sorgligt nog lämnas Everglades oftast
utanför det samtalet.
Men jag tror att det är precis lika ikoniskt och symboliskt
för hur vi är som land,
som någon av de andra vildmarkerna.
Det är bara en annan sorts vildmark.
Men jag är hoppfull,
kanske börjar vi äntligen att fatta,
för det som en gång klassades som öde träskmark,
är nu ett världsarv.
Det är en våtmark av internationell vikt.
Och vi har kommit långt de senaste 60 åren.
Som världens största och mest ambitiösa våtmarksåterställning,
sätts den internationella strålkastaren på oss i solskensstaten.
För om vi kan läka detta ekosystem,
kommer det att bli en symbol för våtmarksåterställning
i hela världen.
Men det är upp till oss att bestämma vilket arv vi vill sätta vår flagga på.
De säger att Everglades är vårt viktigaste prov.
Klarar vi det så får vi behålla planeten.
Jag älskar det citatet,
för det är en utmaning, en sporre.
Kan vi göra det? Kommer vi att göra det?
Vi måste, vi är tvungna.
Men Everglades är inte bara ett prov.
Det är också en gåva,
och i slutändan vårt ansvar.
Tack.
(Applåder)