Am avut privilegiul excepțional
de a călători în locuri incredibile,
de a fotografia peisaje și culturi îndepărtate
de pe toată planeta.
Îmi iubesc enorm munca.
Însă oamenii cred că eu trăiesc o revelație continuă
de răsărituri și curcubeie,
când, de fapt, cam asta ar fi realitatea.
(Râsete)
Acesta e biroul meu.
Nu ne permitem cele mai elegante locuri,
așa că de obicei dormim sub cerul liber.
Atâta timp cât rămânem uscați,
este clar un bonus.
Nu ne permitem nici restaurante scumpe.
Mâncăm deci orice găsim în meniul local.
Și dacă te afli în Ecuadorian Páramo,
vei mânca un rozător uriaș numit cuy.
(Râsete)
Dar ceea ce face ca experiențele noastre să fie probabil puțin diferite
și mai deosebite decât ale unei persoane obișnuite
e faptul că noi avem o voință teribilă,
căci chiar și în clipele cele mai grele și în momentele de disperare,
gândim așa: „Hei, poate putem face o fotografie,
poate există o poveste demnă de povestit.”
Și de ce e importantă o poveste?
Ne ajută să ne conectăm la cultura și patrimoniul nostru natural.
Iar în Sud-est,
există o alarmantă deconectare între zonele publice
și zonele naturale care ne permit, în primul rând, să fim aici.
Suntem creaturi vizuale,
deci folosim ceea ce vedem să învățăm ceea ce știm.
Majoritatea dintre noi nu vor călca de bună voie
într-o mlaștină adâncă.
Deci cum ne-am putea aștepta ca aceiași oameni să pledeze
pentru protecția lor?
Nu se poate.
Munca mea e să folosesc fotografia ca mijloc de comunicare,
pentru a ajuta la crearea unei punți de legătură între știință și estetică,
să-i determin pe oameni să vorbească,
să gândească,
și, în cele din urmă, sper eu,
să-i determin să le pese.
Am început să fac asta acum 15 ani, chiar aici în Gainesville,
exact în ograda casei mele.
Și m-am îndrăgostit de aventură și descoperire,
mergeam să explorez multe locuri diferite
ce se aflau la câteva minute depărtare de la pragul ușii mele.
Există nenumărate locuri frumoase.
În pofida acestor ani care au trecut,
încă mai văd lumea prin ochii unui copil
și încerc să încorporez acel sentiment de uimire
și acel simț al curiozității în fotografiile mele
cât de des pot.
Suntem foarte norocoși pentru că aici în sud
încă mai suntem binecuvântați cu o pânză relativ goală
care poate fi umplută cu cele mai extravagante aventuri
și cu experiențe incredibile.
E doar o chestiune de cât de departe ne poate duce imaginația.
Mulți oameni se uită la asta și spun:
„Oh, da, uau, e un copac drăguț.”
Însă eu nu văd doar un copac,
mă uit la asta și văd o oportunitate.
Văd un întreg sfârșit de săptămână.
Pentru că atunci când eram copil, acestea erau tipul de imagini
care mă ridicau din pat și mă provocau să explorez,
mă provocau să caut pădurea
și să-mi bag capul sub apă ca să văd ce se află acolo.
Oameni buni, am fotografiat în întreaga lume
și vă promit
că ceea ce avem noi aici în sud,
ce avem în Statul Scăldat în Soare
rivalizează cu orice altceva ce am văzut.
Totuși, industria turismului e ocupată să promoveze lucrurile greșite.
Până la 12 ani, majoritatea copiilor au vizitat Disney World
de mai multe ori decât au fost într-un caiac
sau într-un camping sub cerul înstelat.
Nu am nimic împotriva Disney sau Mickey; și eu obișnuiam să merg acolo.
Însă ei pierd acea conexiune fundamentală
care creează un sens real de mândrie și apartenență
pentru locul pe care-l numesc acasă.
Acest lucru e amplificat de faptul că peisajele
care definesc patrimoniul nostru natural
și alimentează pânza freatică cu apă potabilă,
au fost considerate ca fiind îngrozitoare și periculoase și sinistre.
Când predecesorii noștri au venit aici prima dată,
ne-au avertizat: „Nu vă apropiați de aceste locuri, sunt bântuite.
Sunt pline de spirite malefice și stafii.”
Nu știu de unde le-a venit această idee.
Dar asta a dus la o deconectare foarte reală,
la o mentalitate negativă foarte reală,
care a făcut ca populația să fie dezinteresată, tăcută,
și, în definitiv, ca mediul să fie expus.
Suntem un stat înconjurat și definit de apă,
și totuși, de secole,
mlaștinile și zonele umede au fost privite
ca obstacole ce trebuie depășite.
Așa că le-am tratat ca pe niște ecosisteme de mâna a doua,
pentru că au o valoare monetară redusă
și, desigur, sunt cunoscute că adăpostesc aligatori și șerpi,
care, recunosc, nu sunt cei mai drăgălași ambasadori.
(Râsete)
S-a presupus, deci, că singura mlaștină bună
este o mlaștină drenată.
Și de fapt,
a drena o mlaștină ca să faci loc pentru agricultură și dezvoltare
a fost considerată însăși esența conservării nu cu mult timp în urmă.
Acum, ne întoarcem înapoi
deoarece cu cât învățăm mai multe despre aceste peisaje mustind de apă,
cu atât descoperim mai multe secrete
despre relațiile dintre specii
și conectivitatea dintre habitate,
bazinele hidrografice și rutele de migrație.
Să luăm ca exemplu această pasăre:
aceasta este o pitulice.
Iubesc această pasăre, e o pasăre de mlaștină
din cap până-n picioare, o pasăre de mlaștină.
Își fac cuibul, se împerechează se înmulțesc în aceste mlaștini bătrâne
în aceste păduri inundate.
Iar, după primăvară, după ce își cresc puiuții,
zboară mii de kilometri deasupra Golfului Mexic
în America Centrală și de Sud.
După ce a trecut iarna,
vine primăvara și se reîntorc.
Zboară mii de kilometri deasupra Golfului Mexic.
Și unde se duc? Unde aterizează?
Exact în același copac.
Asta e o nebunie.
Vorbim despre o pasăre de mărimea unei mingi de tenis.
E o nebunie!
Eu am folosit un GPS ca să ajung azi aici,
și e vorba de orașul meu natal.
(Râsete)
E o nebunie.
Ce se întâmplă când această pasăre zboară deasupra Golfului Mexic
spre America Centrală pe perioada iernii,
apoi vine primăvara și zboară înapoi
și se reîntoarce aici:
pe un teren de golf proaspăt făcut?
E o situație care apare destul de des
aici, în acest stat.
E un proces natural care are loc de mii de ani
și noi abia acum învățăm asta.
Vă puteți imagina tot ce trebuie să învățăm despre aceste peisaje
dacă le prezervăm mai întâi.
În ciuda acestei vieți bogate care abundă în aceste mlaștini,
ele încă au un renume rău.
Mulți oameni se simt inconfortabil cu ideea de a se bălăci
în apele negre ale Floridei.
Pot să înțeleg acest lucru.
Dar ceea ce am iubit crescând în Statul Scăldat în Soare
e că mulți dintre noi
trăim cu această frică latentă, însă foarte palpabilă
că atunci când ne punem picioarele în apă,
acolo s-ar putea afla ceva mult mai străvechi
și mult mai adaptat decât suntem noi.
A ști că nu ești cel mai tare din parcare e un disconfort reconfortant, cred.
Cât de des, în această lume modernă și eră digitală,
aveți șansa de a vă simți vulnerabili,
sau luați în considerare că lumea nu a fost creată doar pentru noi?
Deci, în ultimul deceniu,
am început să caut acele locuri unde betonul se transformă în pădure,
iar pinii în chiparoși,
am văzut toți acești țânțari și reptile,
și tot acel disconfort,
ca o afirmare că am găsit adevărata sălbăticie
pe care am acceptat-o în totalitate.
În calitate de fotograf al biodiversității obsedat de apele negre,
se potrivește de minune că am ajuns într-un final
în cea mai renumită mlaștină dintre toate:
Everglades.
Crescând aici, în Florida Centrală de Nord,
mereu a avut aceste denumiri încântătoare,
locuri precum Loxahatchee și Fakahatchee,
Corkscrew, Big Cypress.
Am început ceea ce s-a transformat într-un proiect de cinci ani
pentru ca, cu puțin noroc, să reintroduc Everglades-ul într-o lumină nouă,
într-o lumină mai inspirată.
Știam că va fi o sarcină dificilă deoarece vorbim de un loc
care e cam o treime din mărimea statului Florida, este imens.
Când spun Everglades,
majoritatea oamenilor spun: „Oh, da, parcul național.”
Însă Everglades nu e doar un parc, e un întreg bazin hidrografic,
care începe cu lanțul de lacuri Kissimmee în nord,
apoi, pe măsură ce ploile cad în timpul verii,
se scurg în lacul Okeechobee,
și lacul Okeechobee se va umple și se va umfla în matca lui
și va scurge înspre sud, foarte încet, cu topografia,
și va intra în apele râului Sawgrass Prairies,
înainte de a se întâlni cu multitudinea de chiparoși,
va merge mai departe spre sud în mlaștinile cu mangrove,
iar într-un final va ajunge în Golful Florida,
bijuteria de smarald a Everglades-ului,
marele estuar,
estuarul de 850 kilometri pătrați.
Desigur, parcul național este extremitatea sudică a acestui sistem,
însă toate lucrurile care îl fac unic sunt aceste elemente,
apa proaspătă care începe la 160 de kilometri în nord.
Nicio limită politică sau invizibilă
nu protejează parcul de apa poluată sau de insuficiență de apă.
Și din nefericire, exact asta am făcut.
În ultimii 60 de ani,
am drenat, am îndiguit, am dragat Everglades-ul,
iar acum doar o treime din apa care ajungea în golf
mai ajunge în golf astăzi.
Deci, din păcate, această poveste nu se rezumă la soare și curcubeie.
La bine și la rău,
povestea Everglades-ului e în mod intrinsec legată
de vârfurile și văile relației omenirii
cu lumea naturală.
Am să vă arat aceste fotografii frumoase,
ca să vă fac să vă pese.
Și în timp ce vă captez atenția, vă pot spune povestea adevărată.
E vorba de faptul că luăm asta,
și o transformăm în asta,
într-un ritm alarmant.
Ceea ce multă lume nu știe
e dimensiunea catastrofală despre care discutăm.
Pentru că Everglades nu e doar responsabil pentru apa potabilă
a șapte milioane de oameni din Florida;
astăzi asigură apă pentru terenurile agricole,
pentru roșii și portocale pe tot parcursul anului
pentru peste 300 de milioane de americani.
E același impuls sezonier de apă în vară
care a format mlaștina în urmă cu 6.000 de ani.
Ironic, astăzi, acesta e responsabil pentru peste o jumătate de milion de acri
de trestie de zahăr.
Acestea sunt același câmpuri care sunt responsabile
pentru nivelurile extrem de ridicate de îngrășăminte din bazinul hidrografic,
ce schimbă sistemul pentru totdeauna.
Dar ca voi să înțelegeți nu doar cum funcționează acest sistem,
ci să vă conectați personal cu aceasta,
am decis să împart povestea în mai multe narațiuni diferite.
Am vrut ca povestea să înceapă în Lacul Okeechobee,
inima sistemului Everglades.
Și pentru a face asta, am ales un ambasador,
o specie reprezentativă.
Acesta este uliul moluștelor.
Sunt niște păsări grozave,
care obișnuiau să își facă cuib cu miile,
cu miile în nordul Everglades.
Apoi, numărul s-a redus drastic la 400 de cuiburi.
Și de ce s-a întâmplat asta?
Pentru că aceștia consumă un singur lucru: melcul de apă,
ce are mărimea unei mingi de pingpong, niște moluște gasteropode acvatice.
Când am început să îndiguim Everglades-ul,
când am început să barăm Lacul Okeechobee și să drenăm mlaștinile,
am pierdut habitatul pentru melci.
Astfel, populația uliului moluștelor a scăzut.
Astfel, vreau să vă arăt o fotografie care nu doar expune relația
dintre mlaștini, melci și păsări,
ci transmite
cât de incredibilă era această relație,
și cât de important e faptul că acestea depindeau unul de altul,
mlaștina și pasărea.
Pentru a face aceasta, m-am gândit la această idee.
Am schițat câteva planuri de realizare a acestei fotografii
și am trimis-o biologului specializat în natura sălbatică din Okeechobee,
pasărea e pe cale de dispariție, trebuie aprobare specială.
Am construit o platformă submarină
care ține moluștele chiar sub apă.
Am petrecut luni întregi planificând această idee nebunească.
Am dus această platformă în Lacul Okeechobee
am stat mai mult de o săptămână în apă,
scufundat până la brâu, timp de 9 ore, din zori până-n apus,
doar pentru a prinde imaginea care comunică asta.
Aici este ziua, în care în sfârșit am reușit:
[Video: (Mac Stone narează) După ce am instalat platforma,
am privit în jos, și am văzut un uliu venind deasupra.
L-am văzut scrutând și căutând.
Ajunge chiar deasupra capcanei,
și văd că a observat-o.
Trece deasupra, se duce țintă drept spre capcană.
În acel moment, toate acele luni de planificare, de așteptare,
toată arsura soarelui, toate mușcăturile țânțarilor -
brusc, toate capătă sens.
(Mac Stone în film) Oh Dumnezeule, Nu-mi vine să cred!]
Nu vă dați seama cât am fost de entuziasmat.
Dar ideea era
că pentru cine nu a văzut niciodată această pasăre
și nu avea motive să-i pese de ea,
aceste fotografii, aceste noi perspective,
vor arunca o lumină nouă asupra unei singure specii
ce face aceste mlaștini atât de valoroase, de incredibile, de importante.
Acum știu că nu pot veni aici, în Gainesville,
și să vă vorbesc despre animalele din Everglades
fără să vă spun despre aligatori.
Iubesc aligatorii, am crescut iubind aligatorii.
Părinții mei au spus mereu că am o relație nesănătoasă cu aceștia.
Ceea ce îmi place la ei
este că sunt echivalentul rechinilor din apele curgătoare.
Sunt urâți, sunt temuți,
și sunt neînțeleși în mod tragic.
Pentru că aceștia sunt specii unice, nu sunt doar prădători alfa.
În Everglades,
aceștia sunt adevărații arhitecți din Everglades,
căci pe măsură ce nivelul apei scade iarna
în sezonul secetos,
ei încep să excaveze aceste găuri numite gropile aligatorilor.
Fac asta deoarece, pe măsură ce apa scade,
vor putea să rămână umezi și să se hrănească.
Asta nu doar că îi afectează,
și alte animale depind de această relație,
deci, aceștia devin o specie de maximă importanță.
Deci cum vom face ca un prădător alfa, o reptilă străveche,
să pară că domină sistemul,
dar, în același timp, să pară vulnerabil?
Te bălăcești într-o groapă cu vreo 120 de specimene,
apoi speri că ai luat decizia corectă.
(Râsete)
Încă mai am toate degetele intacte, asta e grozav.
Însă înțeleg, știu că n-am să vă adun acolo,
nu am să strâng oameni cu motto-ul: „Salvați Everglades pentru aligatori!”
Asta nu se va întâmpla deoarece ei sunt omniprezenți,
îi vedem acum,
sunt una dintre marile povești de succes în materie de conservare ale SUA.
Însă există o specie în Everglades, pe care, indiferent cine ești,
nu te poți abține să n-o iubești, și anume lopătarul roz.
Aceste păsări sunt grozave, însă au avut parte de o perioadă foarte grea
pentru că la început au fost mii de perechi în cuiburi în Golful Florida,
iar la începutul secolului XX,
numărul acestora s-a redus la două - două cuiburi.
De ce?
Pentru că femeile au considerat că arată mai bine pe pălăriile lor
decât dacă zboară libere pe cer.
Apoi am interzis comerțul cu pene
și numărul lor a început să se redreseze.
Pe măsură ce numărul lor se refăcea,
cercetătorii au început să le acorde atenție,
au început să studieze aceste păsări.
Ceea ce au aflat este că
la aceste păsări comportamentul se leagă intrinsec
de ciclul anual de scădere a nivelului apei în Everglades,
lucrul care definește bazinul hidrografic Everglades.
Ceea ce au descoperit este că
aceste păsări încep să-și facă cuib iarna, când apa scade,
deoarece sunt păsări tactile, deci trebuie să atingă tot ce mănâncă.
Astfel, așteaptă bălțile pline de pește
pentru a se putea hrăni suficient ca să-și hrănească și puii.
Aceste păsări devin adevărații reprezentanți ai Everglades-ului
o specie care indică starea generală de sănătate a sistemului.
Pe măsură ce numărul lor s-a redresat la mijlocul secolului XX -
ajungând până la 900, 1000, 1100, 1200 -
pe măsură ce s-a întâmplat asta, am început să drenăm Everglades
și am oprit două treimi din acea apă de la deplasarea sa spre sud.
Aceasta a avut consecințe drastice.
Pe măsură ce aceste numere începeau să atingă punctul maxim,
din nefericire, astăzi, adevărata poveste a lopătarului,
adevărata fotografie a cum arată e mai degrabă ceva de acest gen.
Astăzi am coborât până la mai puțin de 70 perechi în Golful Florida
deoarece am perturbat atât de tare sistemul.
Deci toate aceste organizații diferite strigă, urlă în gura mare:
„Everglades este fragil! Este fragil!”
Nu este.
Este rezistent.
Pentru că în ciuda a tot ce am luat, în ciuda a tot ce am făcut și drenat
și am îndiguit și secat,
părți din acesta mai sunt aici, așteptând să fie reasamblate.
Asta am iubit cel mai mult la Florida de Sud,
și anume că în acest loc al vostru, forța de neoprit a omenirii
întâlnește neclintita natură tropicală.
Și, la această nouă frontieră, suntem obligați să facem o nouă evaluare.
Cât valorează sălbăticia?
Care este valoarea biodiversității sau a apei noastre potabile?
Din fericire, după secole de dezbateri,
începem, în sfârșit, să reacționăm la aceste întrebări.
Derulăm încet aceste proiecte
pentru a aduce din nou mai multă apă dulce în golf.
Dar depinde de noi, ca cetățeni, ca rezidenți, ca adminstratori,
să-i determinăm pe aleșii noștri oficiali să își țină promisiunile.
Ce puteți face voi ca să ajutați?
E atât de ușor.
Doar ieșiți afară, ieșiți până acolo.
Ieșiți cu prietenii, cu copiii voștri,
ieșiți cu familia.
Angajați-vă un ghid pentru pescuit.
Arătați statului că protejarea spațiilor naturale
are sens nu numai din punct de vedere ecologic, ci și economic.
E foarte amuzant, doar trebuie s-o faceți, puneți piciorul în apă.
Mlaștina vă va schimba viața, vă promit asta.
De-a lungul anilor, am fost așa de generoși
cu alte peisaje din întreaga țară,
considerându-le o mândrie americană,
locuri pe care azi le considerăm definitorii pentru noi:
Grand Canyon, Yosemite, Yellowstone.
Folosim aceste parcuri și aceste arii naturale
ca repere și ca busole culturale.
Din păcate, Everglades este adesea
omis din conversație.
Însă eu cred că fiecare parte a sa e la fel de reprezentativă și emblematică
pentru ceea ce suntem noi ca țară
ca oricare din aceste ținuturi sălbatice.
E doar un alt tip de sălbăticie.
Dar sunt încurajat,
pentru că poate într-un final începem să realizăm asta,
pentru că ceea ce era considerat cândva un pustiu mlăștinos,
astăzi e parte din Patrimoniul Mondial.
Este o zonă umedă de importanță internațională.
Am parcurs un drum lung în ultimii 60 de ani.
Ca cel mai mare și mai ambițios proiect de restaurare a zonelor umede din lume,
Statul Scăldat în Soare este în centrul atenției internaționale.
Dar dacă putem vindeca acest sistem,
acesta va deveni o emblemă pentru restaurarea zonelor umede
din întreaga lume.
Dar depinde de noi să decidem la ce moștenire atașăm drapelul nostru.
Se zice să Everglades este cel mai dificil test al nostru.
Dacă-l trecem, ajungem să păstrăm planeta.
Iubesc acest citat,
pentru că este o provocare, un imbold.
Putem să o facem? O vom face?
Trebuie, suntem obligați.
Însă Everglades nu e doar un test.
Este un cadou,
și, în ultimă instanță, responsabilitatea noastră.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)