Bio sam veoma povlašten
putovati na neka nevjerojatna mjesta,
fotografirati te udaljene pejsaže i daleke kulture
diljem svijeta.
Volim svoj posao.
No, ljudi misle da je to serija epifanija
i izlazaka sunca i duga,
dok u stvarnosti, više izgleda ovako.
(Smijeh)
Ovo je moj ured.
Ne možemo si priuštiti najskuplja mjesta za prenoćiti,
tako da često spavamo na otvorenom.
Dok god možemo ostati suhi,
to je bonus.
Također, ne možemo si priuštiti najbolje restorane.
Tako da često jedemo sa lokanog menija.
A ako ste u ekvadorskom Páramu,
jest ćete ogromnog glodavca imena cuy.
(Smijeh)
No, ono što čini naša iskustva možda malo drukčijima
i malo više jedinstvenima od onih prosječne osobe
je da imamo tu upornu stvar u pozadini uma
da čak i u najmračnijim trenucima, i vremenima očaja,
pomislimo, "Hej, možda možemo napraviti koju sliku ovdje,
možda postoji priča za ispričati."
A zašto je pričanje priča bitno?
Pomaže nam povezati se sa našom kulturnom i prirodnom baštinom.
A na jugoistoku,
postoji alarmantan jaz između javnih
i prirodnih površina, koje su nam prvenstveno omogućile da budemo ovdje.
Mi smo vizualna bića,
pa koristimo ono što vidimo da bismo naučili ono što znamo.
Većina među nama neće dobrovoljno otići
sve do močvare.
Dakle, kako onda možemo očekivati da ti isti ljudi zagovaraju
njihovu zaštitu?
Ne možemo.
Tako da je moj posao da koristim fotografiju kao komunikacijsko sredstvo,
koje će premostiti jaz između znanosti i estetike,
potaknuti ljude da pričaju,
da razmišljaju,
i nadajmo se, konačno,
da počnu mariti.
Počeo sam ovo raditi prije 15 godina upravo ovdje u Gainesvilleu,
upravo ovdje u svom dvorištu.
I zaljubio sam se u pustolovinu i otkrića,
dok sam istraživao sva ova različita mjesta
koja su samo minutama udaljena od mog kućnog praga.
Mnoštvo je prekrasnih mjesta za otkrivanje.
Usprkos svim tim godinama koje su prošle,
još uvijek vidim svijet kroz oči djeteta
i pokušavam predočiti taj osjećaj začuđenosti
i taj osjećaj znatiželje u svojim fotografijama
koliko god često mogu.
Prilično smo sretni jer smo ovdje na Jugu,
još uvijek blagoslovljeni sa relativno praznim platnom
kojeg možemo ispuniti sa najnestvarnijim pustolovinama
i nevjerojatnim iskustvima.
Pitanje je samo koliko daleko nas naša mašta može odvesti.
Puno ljudi gleda na to i kaže,
"Da, vau, to je lijepo drvo."
Ali ja ne vidim samo drvo --
ja gledam i vidim priliku.
Vidim cijeli vikend.
Kad sam bio dijete, to su bile slike
koje su me podigle sa sofe i izazvale da idem istraživati,
izazvale me da odem naći šumu
i stavim glavu pod vodu i vidim što imamo.
Društvo, bavim se fotografijom diljem svijeta
i obećajem vam,
ono što imamo ovdje na Jugu,
ono što imamo u Sunčanoj državi,
rival je svemu što sam ikad vidio.
No, naša turistička industrija promovira sve krive stvari.
Prije nego navrše 12 godina, većina djece posjeti Disney World
više puta nego što sjedne u kanu
ili kampira pod zvjezdanim nebom.
Nemam ništa protiv Disney ili Mickeya; i ja sam ih posjetio.
No, propuštaju ove temeljne veze
koje stvaraju stvarni osjećaj ponosa i vlasništva
za mjesto koje nazivaju dom.
Ovo je popraćeno problemom što se predjeli,
koji definiraju našu prirodnu baštinu
i dolijevaju gorivo u naš vodotok pitke vode
smatraju strašnima i opasnima i sablasnima.
Kad su naši preci prvi put došli ovdje,
upozorili su, "Nemojte ići u ova područja, opsjednuta su.
Puna su zlih duhova."
Ne znam odakle im ta ideja.
No, dovela je do vrlo stvarnog odmaka,
vrlo stvarnog negativnog mentaliteta
koji je držao javnost nezainteresiranom, tihom,
i, konačno, našu okolinu pod rizikom.
Mi smo država okružena i definirana vodom,
no ipak, stoljećima,
su močvare i bare smatrane
preprekama koje treba preći.
Tretirali smo ih kao ekosustav druge klase,
jer imaju vrlo nisku novčanu vrijednost
i naravno, poznate su po tome da sakrivaju aligatore i zmije --
koji, priznajem, i nisu baš najumiljatiji ambasadori.
(Smijeh)
Tako da se pretpostavlja, da je jedina dobra močvara
ona isušena.
Zapravo,
isušivanje močvare, da bi se napravilo prostora za poljoprivredu i razvoj,
se do nedavno smatralo samom suštinom očuvanja.
No, sada odstupamo,
jer što smo više naučili o ovim natopljenim predjelima,
više smo tajni počeli otključavati
o međusobnim vezama između vrsta
o povezanosti staništa, slivova i migracijskih puteva.
Pogledajte ovu pticu, na primjer:
ovo je Protonotaria citrea.
Volim ovu pticu jer je močvarna ptica,
skroz naskroz, močvarna ptica.
Prebivaju i množe se i rađaju u ovim močvarama starog rasta
u ovim popavljenim šumama.
Nakon proljeća, nakon što mladi narastu,
lete tisućama kilometara preko Meksičkog zaljeva
u Središnju i Južnu Ameriku.
Nakon zime,
proljeće se dokotrlja i one se vrate.
Lete tisućama kilometara preko Meksičkog zaljeva.
Gdje idu? Gdje slete?
Na potpuno isto drvo.
To je ludo.
Ovje ptica veličine teniske loptice --
Mislim, to je ludo!
Koristio sam GPS da bih danas ovdje došao,
a ovo je moj rodni grad.
(Smijeh)
Ludost!
No, što se dogodi kad ova ptica preleti Meksički zaljev
i dođe u Središnju Ameriku na zimu
i onda s proljećem doleti natrag,
i vrati se natrag ovome:
svježe postavljenom golf terenu?
To je priča koja se prečesto odvija
u ovoj državi.
To je prirodni proces koji se pojavljuje tisućama godina
a mi tek sad saznajemo o njemu.
Možete zamisliti što još sve moramo naučiti o tim predjelima
kad bi ih prvo očuvali.
Usprkos bogatstvu života koji obiluje u ovim močvarama,
još uvijek ih prati loš glas.
Mnogima ideja da zagaze u Floridine crne vode
nije ugodna.
Mogu to razumijeti.
No, ono što sam ja volio odrastajući u Sunčanoj državi
je da mnogi od nas,
žive sa skrivenim, ali vrlo opipljivim, strahom
da kad stavimo prste u vodu,
tamo možda postoji nešto mnogo starije
i mnogo prilagođenije od nas.
Znanje da niste najviši autoritet je dobrodošla neugodnost, ja mislim.
Koliko često u ovom modernom i urbanom i digitalnom dobu
zapravo imate priliku osjećati se ranjivo,
ili uzeti u obzir da svijet napravljen samo za nas?
Posljednje desetljeće,
počeo sam tražiti ova područja gdje beton ustupa pred šumom
a borovi postaju čempresi,
i vidio sam sve te komarce i gmazove,
sve te nelagodnosti,
kad potvrdu da sam našao pravu divljinu,
i prihvatio sam ih u cijelosti.
Sada, kao fotograf koji zagovara očuvanje, opsjednut crnom vodom,
prikladno je što sam završio
u najslavnijoj močvari:
Evergladeu.
Odrastajući ovdje u Sjevernoj središnjoj Floridi,
uvijek je imala očaravajućih imena,
mjesta kao Loxahatchee i Fakahatchee,
Corkscrew, Veliki čempres.
Počeo sam ono što je preraslo u petogodišnji projekt
s nadom da ću Everglade prikazati u novom svjetlu,
u nadahnutijem svjetlu.
No, znao sam da će to biti težak zadatak, jer ovdje imate površinu
koja čini trećinu veličine Floride, ogromna je.
I kad kažem Everglade,
većina ljudi pomisli, "O, da, nacionalni park."
No, Everglade nije samo park; već cjelokupni sliv,
počevši od lanca jezera Kissimmee na sjeveru,
i kako kiše padaju ljeti,
slijeva se u jezero Okeechobee,
jezero Okeechobee se napuni te prelijeva iz korita
i prolijeva prema jugu, lagano, prati topografiju,
i ulazi u rijeku trave, Preriju trske,
dok se ne sastane s mnoštvom čempresa,
prije nego krene dalje na jug u močvare mangrova,
i konačno -- konačno -- dosegne Floridski zaljev,
smaragdni dragulj Evergladea,
veliko ušće,
estuarij dug 2200 km kvadratnih.
Tako da, naravno, nacionalni park je južni kraj ovog sustava,
no ono što ga čini jedinstvenim su sve stvari koje ulaze,
svježa voda koja kreće 160 km sjeverno.
Nikako ove političke ili nevidljive granice
ne štite park od zagađene vode ili nedostatka vode.
A nažalost, to je upravo ono što smo napravili.
Tijekom posljednjih 60 godina,
isušili smo, pregradili, prokopali Everglade
do granice da samo trećina vode koja je dolazila do zaljeva
danas stiže do njega.
Ova priča nije samo pozitivna, nažalost.
Bilo kako bilo,
priča Evergladea je usko povezana
sa vrhuncima i neuspjesima ljudskog odnosa
sa prirodnim svijetom.
No, ja ću vam pokazati ove predivne slike,
jer privlače vašu pažnju.
Dok imam vašu pozornost, mogu vam ispričati stvarnu priču.
A to je da uzimamo ovo,
i mijenjamo za ovo,
alarmantnom brzinom.
Ono što mnogi ljudi ne shvate
je sam razmjer onoga o čemu raspravljamo.
Everglade je, ne samo odgovoran za pitku vodu
7 milijuna Floriđanina;
već snabdijeva poljoprivredna zemljišta,
rajčicama i narančama cijele godine
za preko 300 milijuna Amerikanaca.
A u pitanju je isti sezonski puls vode ljeti
koji je zaslužan za rijeku trave prije 6000 godina.
Ironično, danas je odgovoran i za preko pola milijuna jutara
beskrajnog niza šećerne trske.
To su ista polja odgovorna
za bacanje prekomjerno visoke razine gnojiva u slijev,
zauvijek mijenjajući sustav.
No, da bi, ne samo razumjeli kako ovaj sustav radi,
već da se i osobno povežete s njim,
odlučio sam priču podijeliti u nekoliko različitih pripovijesti.
I želio sam da priča krene od jezera Okeechobee,
kucajućeg srca sustava Everglade.
Da bi to uspio, izabrao sam ambasadora,
ikonsku vrstu.
Ovo je Evergladeski Rostrhamus sociabilis.
Divna ptica,
nekad su se gnijezdile tisuće,
tisuće ovih ptica na sjeveru Evergladea.
Njihova brojka je opala na otprilike 400 parova danas.
A zašto je tako?
Zato što jedu samo jednu vrstu hrane, puža jabučara,
veličine ping-pong loptice, vodeni gastropod.
Kako smo krenuli pregrađivati Everglade,
kako smo izgradili nasipe u jezeru Okeechobee i isušili močvare,
izgubili smo stanište ovog puža.
Pa je i populacija jastreba opala.
Želio sam sliku koja bi, ne samo komunicirala ovaj odnos
između močvare, puža i ptice,
nego sam htio sliku koja bi predočila
koliko je nevjerojatan taj odnos,
koliko je bitan da su zdrava močvara i ova ptica počeli
ovisiti jedna o drugoj.
Da bih to uspio, došao sam na ovu ideju,
počeo sam skicirati ove planove za sliku,
i poslao sam ih biologu za divljinu iz Okeechobeea --
ovo je ugrožena vrsta i potrebna je posebna dozvola za to.
Napravio sam ovu uronjenu platformu
koja drži puža tik ispod vode.
Proveo sam mjesece planirajući ovu ludu ideju.
Odnio sam tu platformu dolje do jezera Okeechobee
i proveo više od tjedan dana u vodi,
uronjen do struka, u smjenama po 9 sati od zore do sumraka,
da bih dobio sliku koja će prenijeti ovu poruku.
Ovo je dan kad je napokon uspjelo:
[Video: (Mac Stone priča) Nakon postavljanja platforme,
Pogledam i vidim jastreba kako dolazi preko rogoza.
Vidim da skenira i pretražuje.
I dođe točno iznad zamke,
i vidim da ju je primjetio.
i strmoglavi se najkraćim putem do zamke.
U tom trenutku svi ti mjeseci planiranja, čekanja,
sve te opekline od sunca, ugrizi komaraca --
iznenada, sve je vrijedilo toga.
(Mac Stone u filmu) O moj Bože, ne mogu vjerovati!]
Ne možete vjerovati koliko sam uzbuđen bio kad se ovo dogodilo.
Ideja je bila da,
nekome tko nikada nije vidio ovu pticu
i nema razloga mariti za nju,
ove slike, ova nova gledišta,
pomažu vidjeti u novom svjetlu samo jednu vrstu
koja čini ovaj slijev toliko nevjerojatnim, toliko dragocjenim, toliko bitnim.
Ne mogu doći ovdje u Gainesville
i pričati vam o životinjama u Evergladeu
bez da spomenem aligatore.
Ja volim aligatore, volio sam ih tijekom odrastanja.
Roditelji su mi uvijek govorili da imam nezdrav odnos s aligatorima.
No, ono što volim kod njih je,
što su ekvivalent slatkovodnim morskim psima.
Ljudi ih se boje, mrze ih,
a tragično su neshvaćeni.
Jer su jedinstvena vrsta, nisu samo vrsni grabežljivci.
U Evergladeu,
upravo su oni arhitekti Evergladea,
jer kako voda opada zimi
tijekom suhe sezone,
oni kreću iskopavati ove rupe, koje se zovu aligatorske rupe.
A to rade da bi, kako voda opada,
ostali vlažni i mogli tragati za hranom.
A ovo ne utječe samo na njih,
i ostale životinje ovise o ovom odnosu,
te oni postaju ključna vrsta, također.
Dakle, kako da prikažete vrsnog grabežljivca, antičkog gmaza,
kako dominira sustavom,
a da u isto vrijeme izgleda ranjivo?
Pa, zagazite u jamu sa oko 120 aligatora,
i nadate se da ste donijeli ispravnu odluku.
(Smijeh)
Još uvijek imam sve prste, sve je u redu.
No, razumijem, neću vas zaskočiti,
neću podići trupe i navijati: "Spasite Everglade za aligatore!"
To se neće dogoditi jer su sveprisutni,
vidimo ih sada,
oni su jedna od uspješnijih priča o očuvanju u SAD-u.
No, postoji jedna vrsta u Evergladeu koju bez obzira tko ste,
ne možete ne voljeti, a to je ružičasta žličarka.
Ove ptice su izvrsne, no imale su tegoba u Evergladeu,
jer su brojali tisuće parova u Floridskom zaljevu,
a na početku 20. stoljeća,
su spali na dva -- dva para za gniježđenje.
A zašto?
Zato što su žene mislile da izgledaju bolje na njihovim šeširima
nego u letu na nebu.
Onda smo zabranili trgovinu perjem,
i njihov broj se krenuo oporavljati.
Kako se njihov broj krenuo oporavljati,
znanstvenici su počeli obraćati pažnju,
počeli su proučavati ove ptice.
Pronašli su da je
ponašanje ovih ptica suštinski povezano
sa godišnjim ciklusom povlačenja vode u Evergladeu,
to je stvar koja definira slijev Evergladea.
Pronašli su da se
ove ptice kreću gnijezditi zimi kako se voda povlači,
jer su taktilni hranioci, moraju dodirnuti ono što jedu.
Tako da čekaju ove koncentrirane bazene riba
da bi bili siti nahraniti mlade.
Upravo ove ptice su postale ikone Evergladea --
vrsta koja je pokazatelj sveukupnog zdravlja sustava.
No, kako se njihov broj krenuo oporavljati sredinom 20. stoljeća --
na 900, 1000, 1100, 1200 --
kako se to počelo događati, krenuli smo isušivati južni Everglade.
Zaustavili smo dvije trećine vode koja ide na jug.
To je imalo drastične posljedice.
I kako su ti brojevi dosegnuli svoj vrhunac,
nažalost, danas, stvarna priča ružičaste žličarke,
stvarna slika današnjeg stanja izgleda ovako.
Danas smo spali na manje od 70 parova u Floridskom zaljevu,
jer smo previše poremetili sustav.
Sve te različite organizacije vrište, oni vrište,
"Everglade je krhak! Krhak je!"
Nije.
Otporan je.
Usprkos svemu što smo uzeli, usprkos svemu što smo učinili i isušili
i pregradili i iskopali,
dijelovi su i dalje tamo, čekaju da ih se ponovno sastavi.
To je ono što volim kod Južne Floride,
što na jednom mjestu imate nezaustavljivu silu čovječanstva
gdje susreće nepokretne objekte tropske prirode.
Upravo na toj novoj granici smo prisiljeni procijeniti.
Koliko vrijedi divljina?
Koja je vrijednost biodiverziteta ili naše pitke vode?
Srećom, nakon desteljeća debate,
napokon počinjemo djelovati u skladu s tim pitanjima.
Poduzimamo ove projekte
da se više svježe vode dovede do zaljeva.
Na nama je, kao građanima, kao stanovnicima, kao nadzornicima
da držimo naše izabrane službenike za riječ.
Što vi možete učiniti da pomognete?
Jednostavno je.
Samo izađite van, izađite tamo.
Povedite svoje prijatelje, svoju djecu,
svoju obitelj.
Unajmite ribolovnog vodiča.
Pokažite državi da zaštita divljine,
uz ekološki, ima i ekonomskog smisla.
Zabavno je, samo to napravite -- uronite stopala u vodu.
Močvara će vas promijeniti, obećavam.
Tijekom godina, bili smo toliko velikodušni
prema ostalim predjelima diljem zemlje,
obavijajući ih američkim ponosom,
mjesta koja nas danas definiraju:
Veliki kanjon Kolorada, Yosemite, Yellowstone.
Koristimo ove parkove i prirodne površine
kao svjetionike i kulturne kompase.
Nažalost, Everglade se obično
izostavlja iz ovog razgovora.
Ja vjerujem da jednako ikonski i amblemski znači
za ono tko smo kao država
kao i bilo koja od ovih drugih divljina.
Ovo je samo drugačija vrsta divljine.
No, ohrabren sam,
možda konačno počinjemo shvaćati,
jer ono što je smatrano močvarnom pustoši,
danas je mjesto Svjetske kulturne baštine.
Močvara internacionalne važnosti.
Daleko smo napredovali u posljednjih 60 godina.
Zbog najvećeg na svijetu i najambicioznijeg projekta obnove močvara,
Sunčana država je u internacionalnom središtu pozornosti.
Ako izliječimo ovaj sustav,
postat će simbol obnove močvara
diljem svijeta.
Na nama je da odlučimo kojoj ostavštini želimo podići zastavu.
Kažu da je Everglade naš najveći test.
Ako ga prođemo, možemo zadržati planet.
Volim taj navod,
jer je izazovan, poticajan.
Možemo li to? Hoćemo li to učiniti?
Moramo, moramo.
No, Everglade nije samo test.
Nego je, također, i dar,
i konačno, naša odgovornost.
Hvala vam.
(Pljesak)