Emoțiile influențează fiecare aspect al vieții noastre,
de la sănătate și învățătură, la cum facem afaceri și cum luăm decizii,
mari sau mici.
Emoțiile influențează modul în care relaționăm unii cu ceilalți.
Am evoluat pentru a trăi într-o lume ca aceasta.
Dar în loc viețile noastre arată tot mai mult așa
– e un mesaj primit de la fiica mea aseară –
o lume lipsită de emoții.
Misiunea mea e să schimb asta.
Vreau să aduc emoțiile înapoi în lumea digitală.
Am început acest drum acum 15 ani.
Lucram în informatică, în Egipt,
și tocmai fusesem acceptată la un doctorat la Universitatea Cambridge.
Așa că am făcut ceva neobișnuit
pentru o proaspăt căsătorită tânără musulmană din Egipt:
(Râsete)
cu ajutorul soțului meu, care a trebuit să rămână în Egipt,
mi-am făcut bagajele și m-am mutat în Anglia.
La Cambridge, mii de kilometri departe de casă,
am observat că petrec mai multe ore cu laptopul meu
decât cu alți oameni.
Dar în ciuda acestei intimități, laptopul n-avea idee cum mă simt.
Nu știa dacă sunt fericită,
dacă am o zi proastă, dacă sunt stresată sau dezorientată,
iar asta era enervant.
Mai rău, când comunicam pe internet cu familia mea rămasă acasă
simțeam că toate emoțiile mele dispar în spațiul virtual.
Îmi era dor de casă, mă simțeam singură și în unele zile chiar plângeam,
dar tot ce puteam folosi pentru a-mi comunica emoțiile era... asta.
(Râsete)
Tehnologia de azi e foarte inteligentă, dar nu și emoțională;
multă inteligență cognitivă, dar nu și inteligență emoțională.
Asta m-a pus pe gânduri:
ce-ar fi dacă tehnologia ne-ar putea simți emoțiile?
Ce-ar fi dacă dispozitivele ar ști ce simțim și ar reacționa în concordanță,
la fel ca un prieten cu inteligență emoțională?
Aceste întrebări ne-au impulsionat pe mine și echipa mea
să creăm tehnologii care să citească și să răspundă la emoțiile noastre.
Iar punctul nostru de start a fost chipul uman.
Chipul nostru e cel mai bun canal
cu care transmitem stări sociale și emoționale,
totul: bucurie, surpriză,
empatie și curiozitate.
În știința emoțiilor, fiecare mișcare a mușchilor feței e o unitate de acțiune.
De exemplu, unitatea de acțiune 12
– nu garantează succesul la Hollywood –
e o ridicare a colțului buzei, componenta principală a zâmbetului.
Încercați. Hai să vedem niște zâmbete.
Un alt exemplu e unitatea 4: ridurile frunții.
E atunci când îți apropii sprâncenele și creezi textura aceea ridată.
Nu ne place, dar este un indicator puternic a unei emoții negative.
Avem vreo 45 de astfel de unități,
care se combină pentru a exprima sute de emoții.
E greu să înveți un calculator să recunoască emoțiile,
deoarece aceste unități pot fi rapide, subtile,
și se combină în multe moduri.
Spre exemplu, zâmbetul și strâmbătura.
Seamănă cumva, dar reprezintă lucruri foarte diferite.
(Râsete)
Zâmbetul e pozitiv,
strâmbătura e adesea negativă.
Uneori strâmbătura te poate face celebru.
Dar e important pentru un calculator să poată face diferența între cele două.
Cum facem asta?
Oferim algoritmilor noștri
zeci de mii de exemple de oameni despre care știm că zâmbesc,
din diferite etnii, vârste, sexe,
și la fel pentru strâmbături.
Apoi, folosind învățarea profundă,
algoritmul caută aceste texturi și riduri
și schimbările de formă de pe fața noastră,
învățând astfel că toate zâmbetele au caracteristici comune
și că strâmbăturile au caracteristici ușor diferite.
Iar data următoare când vede o față
învață că
această față are aceleași caracteristici ale unui zâmbet
și spune: „Aha, recunosc asta, e expresia unui zâmbet.”
Cel mai bun mod de a ilustra tehnologia e să încercăm o demonstrație în direct.
Am nevoie de un voluntar, preferabil cineva cu o față.
(Râsete)
Cloe va fi voluntarul nostru azi.
În ultimii cinci ani, dintr-un proiect de cercetare la MIT am devenit o firmă,
unde echipa mea s-a străduit să facă tehnologia să meargă,
cum spunem noi, în „sălbăticie”.
În plus am comprimat-o încât nucleul ei să meargă pe orice dispozitiv cu o cameră,
ca acest iPad.
Hai să încercăm.
După cum puteți vedea, algoritmul a găsit fața lui Cloe,
acest dreptunghi alb,
și urmărește punctele reprezentative ale feței:
sprâncenele, ochii, gura și nasul.
Întrebarea este: îi poate recunoaște expresia?
Hai să testăm mașina.
Mai întâi arată-mi o față neutră.
Da, super.
(Râsete)
Pe măsură ce zâmbește – un zâmbet autentic, super –
vedeți cum crește bara verde.
A fost un zâmbet mare, poți încerca unul subtil
să vedem dacă îl recunoaște?
Recunoaște și zâmbete subtile, ne-am străduit mult să iasă asta.
Și acum sprâncenele ridicate, indicatorul surprizei.
Acum riduri pe frunte, indicatorul confuziei.
Încruntă-te.
Da, perfect.
Ați văzut diferite unități de acțiune, mai sunt multe,
acesta e doar un demo redus.
Fiecare citire o numim „valoare măsurată a emoției”;
ele pot acționa împreună, creând diferite emoții.
Pe dreapta...
Mimează fericirea.
Asta e bucuria, se aprinde.
Acum arată-mi o față dezgustată.
Gândește-te cum a fost când a plecat Zayn de la One Direction.
(Râsete)
Da, încrețește-ți nasul. Super.
Valența e destul de negativă, deci probabil i-ai fost mare fan.
Valența arată cât de pozitivă sau negativă e o experiență,
iar angajamentul arată cât e de expresivă.
Imaginați-vă că Cloe ar avea acces în timp real la fluxul de emoții
și că ar putea trimite emoții oricui.
Mulțumesc.
(Aplauze)
Până acum am strâns 12 miliarde de valori măsurate ale emoției;
e cea mai mare bază de date de emoții din lume.
Am colectat-o din 2,9 milioane de videoclipuri cu fețe,
oameni care au fost de acord să ne transmită emoțiile,
din 75 de țări din toată lumea.
Și crește în fiecare zi.
Sunt uimită că am reușit să cuantificăm ceva atât de personal cum sunt emoțiile,
la o scară atât de mare.
Ce am învățat până acum?
Sexul.
Datele noastre confirmă ceva ce ați putea bănui:
femeile sunt mai expresive decât bărbații:
zâmbetele lor sunt mai intense și durează mai mult,
iar acum putem cuantifica la ce anume reacționează diferit bărbații și femeile.
Să vorbim puțin de cultură: în SUA
femeile sunt cu 40% mai expresive decât bărbații,
dar, surprinzător, diferența asta nu există în Regatul Unit.
(Râsete)
Vârstă: oamenii peste 50 de ani
sunt cu 25% mai emotivi decât cei mai tineri.
La 20–30 de ani femeile zâmbesc mult mai mult decât bărbații,
poate din nevoia de a-și găsi pe cineva.
Dar ce ne-a surprins cel mai mult în aceste date
e faptul că suntem expresivi mereu,
chiar și când stăm singuri în fața dispozitivelor
și nu doar când ne uităm la filmulețe cu pisici pe Facebook.
Suntem expresivi când scriem mesaje, când cumpărăm online,
chiar și când ne plătim impozitele.
La ce sunt folosite azi aceste date?
La a înțelege cum interacționăm cu media,
cu conținutul viral și comportamentul votanților,
dar și la a dezvolta planul emotiv al tehnologiei.
Și aș vrea să vă arăt câteva exemple la care țin foarte mult.
Ochelarii cu funcții emotive pot ajuta indivizii
care au probleme cu vederea să citească fețele celorlalți
și-i poate ajuta pe autiștii de diverse grade să interpreteze emoția,
lucru care pentru ei e complicat.
În educație, imaginați-vă că aplicațiile de învățare
vă percep confuzia, și atunci încetinesc,
sau plictiseala, și atunci grăbesc pasul,
cum ar face un profesor bun în clasă.
Ce ar fi dacă ceasul v-ar simți starea
sau dacă mașina ar simți că sunteți obosiți,
sau poate frigiderul simte că sunteți stresat
și se încuie ca să nu mâncați frenetic? (Râsete)
Mi-ar plăcea asta, da!
Cum ar fi fost dacă la Cambridge aș fi avut acces la acest sistem
și aș fi putut să le transmit rudelor emoțiile, într-un mod natural,
ca și când aș fi fost în aceeași cameră cu ei?
Cred că în viitorii cinci ani
toate dispozitivele vor avea un cip al emoțiilor
și nici nu ne vom aduce aminte cum era când nu te puteai încrunta la dispozitiv
ca să-și dea seama dintr-o privire: „Hmm, nu ți-a plăcut, nu?”
Cea mai mare dificultate e că tehnologia are așa multe aplicații
încât eu și echipa mea înțelegem că nu putem face noi totul,
așa că am făcut tehnologia disponibilă,
pentru ca dezvoltatorii să înceapă să construiască și să creeze.
Ne dăm seama că există riscuri
și potențial pentru abuzuri,
dar personal, după ce am petrecut mulți ani făcând asta,
cred că beneficiile pe care le poate avea omenirea
din tehnologiile cu inteligență emoțională
depășesc cu mult riscurile de abuz.
Așa că vă invit să participați.
Cu cât știe mai multă lume de această tehnologie,
cu atât avem un cuvânt mai greu în cum e ea folosită.
Pe măsură ce viața noastră devine digitală
ne chinuim inutil să ne folosim mai puțin dispozitivele
pentru a ne revendica emoțiile.
Ceea ce încerc eu e să aduc emoțiile înapoi în tehnologie,
să ameliorez reacțiile tehnologiilor.
Visez ca aceste dispozitive care ne-au despărțit
să ne reunească.
Umanizând tehnologia avem imensa șansă
de a reimagina modul în care ne conectăm cu mașinile,
și prin asta și modul în care noi, ca ființe umane,
ne conectăm între noi.
Mulțumesc.
(Aplauze)