У Кенији, 1984. година је позната
као година шоље,
или горо горо.
Горо горо је шоља за мерење
два килограма кукуруза на тржишту,
а кукуруз се користи за прављење угали,
колача попут паленте који се једе заједно са поврћем.
И кукуруз и поврће се узгајају
на већини кенијских фарми,
што значи да се већина породица може прехранити самостално
са својих сопствених фарми.
Један горо горо је довољан за три оброка
за просечну породицу,
а 1984, читава жетва
је могла стати у један горо горо.
Била је то и још увек је једна од најгорих суша
у историји.
Данас, осигуравам пољопривреднике од суша
попут оне у години шоље,
или да будем прецизнија, ја осигуравам кише.
Долазим из породице мисионара
која је градила болнице у Индонезији,
а мој отац је изградио психијатријску болницу
у Танзанији.
Ово сам ја, са 5 година, испред те болнице.
Не верујем да су мислили да ћу да продајем осигурање
када одрастем. (Смех)
Допустите да вам испричам како се то десило.
2008. године, радила сам
за Министарство пољопривреде у Руанди,
и моја шефица је баш била унапређена
у министарку.
Покренула је амбициозан план
да почне зелену револуцију у својој земљи,
и скоро одмах, почели смо са увозом
тона ђубрива и семена
и објашњавали фармерима како да користе то ђубриво
и саде.
Пар недеља касније,
Међународни монетарни фонд нас је посетио,
и питао моју министарку,
"Министарко, сјајно је што желите да помогнете пољопривредницима
да обезбеде сигурност хране, али шта ако не буде падала киша?"
Моја министарка је одговорила поносно
и донекле прскосно,
"Ја ћу се молити за кишу."
Тим се завршио разговор.
На повратку ка министарству у колима,
она се окренула ка мени и рекла,
"Роуз, ти си увек била заинтересована за финансије.
Иди пронађи нам неко осигурање."
То је било пре шест година,
и прошле године сам имала толико среће
да будем део тима који осигурава
преко 185.000 фармера у Кенији и Руанди
против суша.
Они поседују у просеку 2000 квадратних метара
и плаћају у просеку два евра.
То је микроосигурање.
Сада, традиционално осигурање не функционише
са два до три евра,
зато што традиционално осигурање почива на посетама фармама.
Пољопривредник овде у Немачкој би био посећен
на почетку сезоне, средини,
и на крају, и опет ако би било губитака,
да се процени штета.
За пољопривреднике малих размера средње Африке,
трошкови таквих посета
једноставно се не исплате.
Уместо тога, ми се ослањамо на технологију и информације.
Овај сателит мери
да ли има облака или не,
јер размислите о томе,
ако је облачно, онда ће можда и падати киша,
али ако нема облака,
онда је у ствари немогуће да пада киша.
Ове слике показују почетак кише
ове сезоне у Кенији.
Видите да се око 6. марта,
облаци крећу и онда нестају,
и онда око 11. марта
облаци се заиста скупљају.
То, и ови облаци,
су били почетак падавина ове године.
Овај сателит покрива целу Африку
и иде далеко уназад до 1984,
а то је важно, зато што ако знате
колико пута је место било погођено сушом
последњих 30 година,
можете прилично добро проценити
које су шансе за суше у будућности,
а то значи да можете ставити цену
на ризик од суше.
Сама информација није довољна.
Ми планирамо агрономске алгоритме
који нам говоре колико обилних падавина треба усевима и када.
На пример, за сађење кукуруза,
треба да буде два дана кише
да пољопривредници саде,
и онда треба да пада киша сваке две недеље
да би род правилно исклијао.
Након тога, треба да пада киша сваке три недеље
како би се оформило лишће на роду,
док за цветање, треба да пада много учесталије,
једном на сваких 10 дана да би род оформио свој клип.
На крају сезоне,
заправо не желите падавине,
зато што киша може да оштети род.
Израда такве заштите је тешка,
али се испотавило да је прави изазов
продавати осигурање.
Поставили смо себи скроман циљ
са 500 осигураних пољопривредника након наше прве сезоне.
Након пар месеци интензивног маркетинга,
имали смо свеукупно прикључених
185 пољопривредника.
Била сам разочарана и збуњена.
Сви су ми говорили да пољопривредници
желе осигурање,
али наше примарне муштерије једноставно нису куповале.
Они су чекали да виде шта ће се десити,
нису веровали осигуравајућим компанијама,
или су мислили, "Сналазим се већ толико година.
Зашто бих куповао осигурање сада?"
Многи од вас знају за микрокредит,
метод који обезбеђује мале кредите за сиромашне
који је отпочео Мухамед Јунус,
који је добио Нобелову награду за мир
за свој рад са ”Grameen” банком.
Испоставило се, продавање микрокредита
није исто што и продавање осигурања.
За кредит, пољопривредник треба да заради поверење банке,
и ако то успе, банка ће му унапред уплатити новац.
То је примамљива понуда.
За осигурање, пољопривредник треба да верује
осигуравајућој компанији,
и треба да унапред да новац осигуравајућој компанији.
То је потпуно друга вредност понуде.
И тако је повећање осигурања било споро,
за сада само 4.4 процента Африканаца
узимају осигурање у 2012,
а пола од тог броја је у једној држави,
Јужној Африци.
Пробали смо да неколико година
продајемо осигурање директно пољопривредницима,
са врло високим тржишним ценама
и веома ограниченим успехом.
Тада смо схватили да постоји неколико организација
које сарађују са фармерима:
семенске компаније, микрофинансијске институције,
компаније мобилних телефона,
владине организације.
Они су сви обезбеђивали кредите пољопривредницима,
и често, баш пре него што финализује кредит,
пољопривредник би рекао,
"Али шта ако не буде кише?
Како очекујете од мене да вратим кредит?"
Многе од ових организација
су преузимале ризик на себе,
једноставно се надајући да се те године,
неће десити најгоре.
Већина организација, међутим,
је ограничавала њихов развој у пољопривреди.
Они нису могли да поднесу овај вид ризика.
Те организације су постале наше муштерије,
и када се комбинују кредит и осигурање,
дешавају се занимљиве ствари.
Дозволите да вам испричам још једну причу.
Почетком фебруара 2012. у западној Кенији,
почеле су кише, и почеле су рано,
а када кише почну рано, пољопривредници су охрабрени,
зато што то обично значи да ће цела сезона бити добра.
Тако да су узели кредите и садили.
Наредне три недеље,
није било ни капи кише,
а усеви који су тако добро проклијали
осушили су се.
Ми смо осигурали кредите микрофинансијских институција
које су обезбедиле те кредите
за око 6.000 пољопривредника у том подручју,
и позвали смо их и пекли:
"Видите, ми знамо за сушу.
Ту смо за вас.
Дајемо вам 200.000 евра на крају сезоне."
Они кажу, "Опа, то је сјајно,
али то ће већ бити касно.
Можете ли нам дати новац сада?
Онда ови фармери могу и даље садити
и могу имати жетву ове сезоне."
Тако да смо убедили наше осигуравајуће партнере,
и касније тог априла, ови пољопривредници су опет садили.
Предложили смо идеју пресађивања семенској компанији
и убедили их да плате трошкове осигурања
за сваки џак семена,
и у сваки џак, убацили смо картицу
са бројем
и када пољопривредник отвори картицу,
послаће тај број поруком,
а он нам заправо може помоћи
да лоцирамо пољопривредника
и пронађемо га путем сателита.
Сателит би затим мерио падавине
наредне три недеље,
и ако не пада киша,
ми бисмо заменили њихово семе.
Један од првих -
(Аплауз) - Сачекајте, још нисам завршила!
Један од првих корисника овог гарантованог пресађивања
је био Боско Муини.
Посетили смо његов фарму касније тог августа,
и волела бих да могу да вам покажем осмех на његовом лицу
када је показао своју бербу,
због тога ми је било топло око срца
и натерало ме је да схватим зашто продавање осигурања
може бити добра ствар.
Али знате, он је инсистирао
да прикажемо читаву његову бербу на слици,
па смо морали да се доста удаљимо.
Осигурање је обезбедило његову бербу те сезоне,
и верујем да данас,
ми имамо сав алат да обезбедимо фармерима у Африци
да преузму контролу над својом судбином.
Нема више година једне шољице.
Уместо тога, ја се унапред радујем, бар некако,
години осигурања,
или години сјајне бербе.
Хвала вам.
(Аплауз)