Tijekom 1980-tih
u komunističkoj Istočnoj Njemačkoj,
ako ste posjedovali pisaći stroj,
vlada je tražila da ga registrirate.
Morali ste evidentirati
običnu stranicu teksta
koja je izišla iz pisaćeg stroja.
To se činilo kako bi vlada
mogla pratiti odakle tekstovi potječu.
Ako bi otkrili dokument
koji je sadržavao pogrešne misli,
mogli su ući u trag
onome tko je stvorio tu misao.
Mi na Zapadu
nismo mogli razumjeti kako je netko to mogao,
koliko je to ograničavalo slobodu govora.
Mi nikada ne bismo učinili takvo što
u našim vlastitim zemljama.
Ali danas, 2011.,
ako idete kupiti laserski pisač u boji
bilo kojeg vodećeg proizvođača
i ispišete stranicu,
taj će ispis imati
diskretne žute točkice
ispisane na baš svakoj stranici,
s obrascem koji tu stranicu čini jedinstvenom
u odnosu na Vas i Vaš pisač.
To se događa
nama danas.
I čini se da nitko ne pravi problem oko toga.
To je primjer
načina
na koje naše vlade
rabe tehnologiju
protiv nas, građana.
I to je jedan od tri glavna izvora
problema na mreži danas.
Ako pogledamo što se doista događa na Internetu,
možemo klasificirati napade prema napadačima.
Imamo tri glavne skupine.
Imamo mrežne kriminalce.
Ovdje imamo g. Dimitrija Golubova
iz Kijeva u Ukrajini.
Motive mrežnih kriminalaca
lako je razumjeti.
Ti tipovi zarađuju novac.
Koriste mrežne napade
da zarade puno novca,
puno, puno novca.
Imamo i nekoliko slučajeva
mrežnih milijunaša, multimilijunaša,
koji su zaradili svojim napadima.
Ovo je Vladimir Čačin iz Tartua u Estoniji.
Ovo je Alfred Gonzalez.
Ovo je Stephen Watt.
Ovo je Bjorn Sundin.
Ovo je Matthew Anderson, Tariq Al-Daour
i tako dalje, i tako dalje.
Ti tipovi
zarađuju bogatstvo na mreži,
ali ga zarađuju na nezakonit način
koristeći bankovne trojance
kako bi krali novac s naših bankovnih računa
dok mi obavljamo internetsko bankarstvo,
ili pomoću programa za bilježenje pritisnutih tipki
kojima prikupljaju podatke o našim kreditnim karticama
dok obavljamo internetsku kupnju sa zaraženog računala.
Tajna služba SAD-a
blokirala je prije dva mjeseca
bankovni račun u Švicarskoj
ovog gospodina, Sama Jaina,
a na tom je računu bilo 14,9 milijuna dolara,
u trenutku blokade.
G. Jain je u bijegu;
nitko ne zna gdje je.
Tvrdim da je danas već vjerojatnije
da će bilo tko od nas
postati žrtvom mrežnog kriminala
nego žrtvom kriminala u stvarnom svijetu.
I sasvim je očito
da će se stvari samo pogoršati.
U budućnosti, većina zločina
odvijat će se na Internetu.
Drugu glavnu skupinu napadača
koju danas promatramo
ne motivira novac.
Motivira ih nešto drugo --
motiviraju ih prosvjedi,
mišljenja,
motivira ih humor.
Skupine poput Anonymous
ojačale su tijekom posljednjih 12 mjeseci
i postale glavni igrač
na području mrežnih napada.
To su, dakle, tri glavna napadača:
kriminalci koji to čine radi novca,
hakerski aktivisti kao Anonymous
koji to čine iz bunta,
ali posljednja skupina su nacionalne države,
vlade koje provode napade.
I tada promatramo slučajeve
poput slučaja DigiNotar.
Ovo je najbolji primjer onoga što se događa
kad vlade napadaju
svoje vlastite građane.
DigiNotar je tvrtka koja izdaje certifikate,
iz Nizozemske --
zapravo, bila je.
Otišla je u stečaj
prošle jeseni
jer je bila žrtvom hakiranja.
Netko je provalio
i temeljito ih hakirao.
Upitao sam prošli tjedan,
na sastanku s predstavnicima nizozemske vlade,
pitao sam jednog od vođa tima
misli li on da je vjerojatno
da je netko poginuo
kao posljedica hakiranja DigiNotara.
Odgovorio mi je pozitivno.
Pa kako to ljudi pogibaju
kao posljedica ovakvog hakiranja?
DigiNotar je ovlašteni certifikator.
Prodaju certifikate.
Što činimo s certifikatima?
Trebate certifikat
ako imate Internetske stranice koje koriste https,
SSL enkripcijski servis,
servise poput Gmail-a.
Svi mi, ili velik broj nas,
koristimo Gmail ili nekog od konkurenata,
ali su te usluge naročito popularne
u totalitarnim državama
poput Irana,
gdje disidenti
koriste strane usluge poput Gmail-a
jer znaju da im više mogu vjerovati nego lokalnim uslugama,
a i šifrirani su pri SSL povezivanju,
pa lokalne vlade ne mogu njuškati
po njihovim diskusijama.
Odnosno mogu, ako hakiraju stranog certifikatora
i izdaju lažne certifikate.
I upravo se to dogodilo
u slučaju DigiNotar-a.
A što je s arapskim proljećem
i onime što se događalo, na primjer, u Egiptu?
U Egiptu su
pobunjenici opljačkali stožer
egipatske tajne policije
u travnju 2011.,
i pri pljački su pronašli gomilu dokumenata.
Među tim dokumentima je bio
i fascikl "FINFISHER."
U tom su fasciklu bile bilješke
kompanije sa sjedištem u Njemačkoj
koja je egipatskoj vladi prodala
kolekciju alata
za presretanje komunikacija --
na masovnoj osnovi --
građana te zemlje.
Prodali su te alate
egipatskoj vladi za 280.000 eura.
Upravna zgrada te kompanije je baš ovdje.
Znači, zapadne vlade
totalitarnim vladama daju alate
koje koriste protiv vlastitih građana.
Ali zapadne vlade isto čine i sebi.
Na primjer, u Njemačkoj,
prije samo nekoliko tjedana
otkriven je takozvani Scuinst Trojan,
trojanac
koji dužnosnici njemačke vlade
koriste za istraživanje vlastitih građana.
Ako ste osumnjičeni u kaznenom postupku,
očigledno je da će vam prisluškivati telefon.
Ali danas idu i dalje od toga.
Prisluškivat će vašu Internet vezu.
Koristit će alate poput Scuinst Trojana
kako bi zarazili vaše računalo trojancem,
što im omogućuje
praćenje svih vaših komunikacija,
slušanje vaših mrežnih diskusija,
prikupljanje vaših lozinki.
Kada dublje razmislimo
o ovakvim stvarima,
očit odgovor ljudi bi mogao biti da,
"Dobro, to je loše,
ali to me se ne tiče jer ne kršim zakon.
Zašto da to mene brine?
Ništa ne skrivam."
A to je argument,
koji nema smisla.
Privatnost se podrazumijeva.
Privatnost nije predmet diskusije.
Nije riječ o dilemi
između privatnosti
i sigurnosti.
Riječ je o pitanju slobode
i pitanju kontrole.
I dok možda vjerujemo našim vladama
sada, baš ovdje, 2011.,
svako pravo kojega se odreknemo, izgubit ćemo zauvijek.
I zar vjerujemo, zar slijepo vjerujemo,
svakoj budućoj vladi,
nekoj vladi koja će vladati
i za 50 godina?
To su pitanja
o kojima moramo brinuti u sljedećih 50 godina.