תראו את זה:
הנה גריד, לא משהו מיוחד, פשוט גריד בסיסי, מאוד גרידי.
אבל תביטו יותר מקרוב, לתוך הכתם הלבן במרכז
שם שני הקווים האנכי והאופקי המרכזיים נחתכים.
תביטו מאוד מקרוב. שמים לב למשהו מוזר בנקודה?
כן, כלום.
אבל תמשיכו להביט, תהיו מוזרים ותבהו בה.
עכשיו, תשאירו את המבט שלכם על הנקודה הזו,
תראו מה קורה בראיה ההקפית שלכם.
הנקודות האחרות, האם הן עדיין לבנות? או שהן מראות הבהובים מוזרים של אפור?
עכשיו תביטו בתבנית אפיית המאפינס הזו.
אוה, סליחה, אחת הקערות הפוכה. היא בולטת למעלה במקום לשקוע פנימה.
רגע, לא, תסובבו את התבנית הזו. עכשיו החמש האחרות בולטות?
מה שזה לא יהיה, התבנית הזו תקולה.
הזה תמונה של אברהם לינקולן, והנה אחת הפוכה.
שום דבר מוזר פה.
חכו, תהפכו בחזרה את ההפוכה. מה הם עשו לאייב?
אלו רק שלוש אשליות אופטיות, תמונות שנראה שמשטות בנו.
איך הן עובדות?
האם דברים קסומים מתרחשים בתמונות האלו?
בעוד אנו בהחלט יכולים להגניב הבהובים אפורים
לתוך הנקודות הלבנות בראיה ההקפית של הגריד המונפש שלנו,
ראשית, אנחנו מבטיחים שאנחנו לא.
אתם תראו את אותו אפקט עם גריד שמודפס על פיסת נייר רגילה.
במציאות, הגריד הזה באמת הוא באמת רק גריד. אבל לא למערכת הראיה של המוח שלכם.
הנה איך שהוא מפרש את מידע האור שאתם קוראים לו גריד.
המפגשים הלבנים מוקפים על ידי עוד לבן יחסית מכל ארבע הפינות
מכל נקודה לבנה לאורך קטע הקו.
תאי הגנגליון הרשתי שלכם מבחינים שיש יותר לבן סביב הצמתים
מפני שהם מאורגנים להגביר את הניגודיות עם עכבה צידית.
ניגודיות טובה יותר משמעה שיותר קל לראות את הקצוות של משהו.
ודברים הם מה שהעיניים והמוח התפתחו לראות.
תאי הגנגליון הרשתי שלכם לא מגיבים כל כך במפגשים
מפני שיש יותר עכבה צידית ליותר כתמים לבנים באזור
יחסית לקוים, שמוקפים בשחור.
זה לא רק פגם בעיניים שלכם;
אם אתם יכולים לראות, אז האשליה האופטית יכולה לשטות בכם גם עם משקפיים
או עם הנייר הזה או מסכי מחשב ממש מול פניכם.
מה שאשליות אופטיות מראות לנו
זו הדרך בה קולטני האור והמוח מרכיבים מידע ויזואלי
לעולם התלת מימדי שאתם רואים סביבכם,
שם הקצוות צריכים לקבל יותר תשומת לב
מפני שדברים עם קצוות יכולים לעזור או להרוג אתכם.
הביטו בתבנית המאפינס שוב. אתם יודעים מה גורם לבלבול פה?
המרכז הראייתי במוח שלכם פועל על הנחות בנוגע לתאורה של התמונה הזו.
הוא מצפה שאור יבוא ממקור יחיד, שיגיע מלמעלה.
וכך תבניות הצל האלו יכולות היו להגרם רק מאור שזורח למטה
על צדדים נוטים של כיפה, או התחתית של חור.
אם ניצור בזהירות את הרמזים האלה על ידי ציור תבניות צל,
אפילו על פיסת נייר שטוחה,
המוח שלנו יוצר בגמישות את הצורות התלת מימדיות הקעורות או הקמורות.
עכשיו לפנים המוזרות ההפוכות של לינקולן.
פנים מעוררות פעילות באזורים של המוח
שהתפתחו במיוחד כדי לעזור לנו להכיר פנים.
כמו אזור הפוסיפורם ואזורים אחרים באונות הקדמיות והרקתיות.
זה גם הגיוני, אנחנו יונקים מאוד חברותיים
עם דרכים מאוד מורכבות לתקשר אחד עם השני.
כשאנחנו רואים פנים, אנחנו צריכים להבין שהן פנים
ולזהות מה הן מביעות מאוד מהר.
ומה שאנחנו מתמקדים עליו הכי הרבה הן העיניים והפה.
ככה אנחנו מבינים אם מישהו עצבני עלינו או רוצה להיות חבר שלנו.
בפנים ההפוכות של לינקולן,
העיניים והפה היו למעשה בכיוון הנכון,
אז לא שמתם לב שמשהו לא היה בסדר.
אבל כשהפכנו את כל התמונה, החלקים הכי חשובים בפנים,
העיניים והפה, היו עכשיו הפוכים, והבנתם שמשהו מוזר קרה.
הבנתם שהמוח שלכם לקח קיצור דרך ופיספס משהו.
אבל המוח שלכם לא באמת היה עצלן, הוא פשוט מאוד עסוק.
אז הוא מוציא אנרגית הכרה בצורה הכי יעילה שהוא יכול,
על ידי שימוש בהשערות על מידע ויזואלי כדי ליצור גרסה מותאמת וערוכה של העולם.
דמיינו את המוח שלכם קורא את העריכות האלו בזמן אמת:
"אוקיי, הריבועים האלה יכולים להיות עצמים.
בואו נגביר את ניגודיות השחור לבן בצדדים עם עכבה צידית.
הכהו את הפינות האלו!
אפור כהה עובר לאפור בהיר?
הניחו שאור שמש מלמעלה נופל על העקומה היורדת. הבא!
העיניים האלו נראות כמו רוב העיניים שראיתי בעבר, לא קורה פה שום דבר מוזר."
רואים? הטריקים הויזואליים שלנו גילו את עבודת המוח שלכם
כבמאי עסוק של אנימציית תלת מימד בסטודיו בתוך הגולגולת שלכם,
מקצה משאבים הכרתיים ובונה עולם תוך כדי תנועה
עם טריקים בדוקים לרוב -- אבל לא תמיד -- עובדים משלו.