U biblijskoj priči o kuli babilonskoj
cijelo je čovječanstvo nekoć govorilo jednim jezikom,
dok se odjednom nisu razdvojili u mnogo malih grupa
koje se ne mogu razumjeti.
Ne možemo zapravo znati je li takav izvorni jezik ikad postojao,
ali znamo da tisuće jezika koji postoje danas
sežu unatrag do mnogo manjeg broja jezika.
Pa kako ih sada ima tako puno?
U ranom periodu migracija,
svijet je bio mnogo slabije naseljen.
Skupine ljudi koje su dijelile isti jezik i kulturu
često su se razdvojile u manja plemena
i otišle različitim putevima u potrazi za lovinom i plodnom zemljom.
Kako su migrirali i naselili se na novim područjima,
postali su izolirani jedni od drugih
i razvili su se na različite načine.
Stoljeća življenja u različitim uvjetima,
jedenje različite hrane
i susretanje različitih susjeda
pretvorila su slične dijalekte s raznolikim izgovorom i vokabularom
u potpuno različite jezike
koji su se nastavili dijeliti kako je stanovništvo raslo i širilo se.
Poput genealoga, moderni lingvisti pokušavaju ucrtati taj proces
slijedeći razvoj više jezika koliko god mogu unatrag u prošlost
do njihovog zajedničkog pretka ili prajezika.
Grupa jezika koji su povezani na ovaj način zove se jezična porodica,
koja može sadržavati mnoge grane i jezične potporodice.
Kako odrediti jesu li jezici povezani?
Riječi koje slično zvuče ne kažu nam mnogo.
Mogle bi biti lažne srodne riječi ili termini koji su izravno posuđeni,
a ne riječi koje potiču od istog korijena.
Gramatika i sintaksa pouzdanije su smjernice
i osnovni vokabular
kao što su zamjenice, brojevi ili pojmovi vezani uz srodstvo,
manja je vjerojatnost da su oni posuđeni.
Sistematičnom usporedbom tih značajki,
traženjem pravilnih uzoraka u promjeni zvukova
i analogijama između jezika,
lingvisti mogu odrediti veze,
ući u trag pojedinim koracima njihove evolucije,
čak i rekonstruirati ranije jezike koji nisu zapisani.
Lingvistika čak može otkriti druge važne povijesne tragove,
kao što je geografsko podrijetlo i način života drevnih naroda
na temelju toga koje su riječi bile domaće,
a koje posuđene.
Lingvisti nailaze na dva glavna problema
u sastavljanju obiteljskih stabala jezika.
Prvi je da ne postoji jasan način odlučivanja
gdje bi grane na dnu trebale završavati,
odnosno koje bi dijalekte trebalo smatrati posebnim jezicima ili obratno.
Kineski je kategoriziran kao jedan jezik,
ali njegovi se dijalekti razlikuju do razine da su međusobno nerazumljivi,
dok se govornici španjolskog i portugalskog
često mogu razumjeti.
Jezici koji imaju žive govornike
nisu podijeljeni u jasne kategorije,
nego su skloni postupno prelaziti
granice i klasifikacije.
Često je razlika između jezika i dijalekata
pitanje promjenjivih političkih i nacionalnih razloga,
a ne lingvističkih obilježja.
Zbog toga odgovor na pitanje: "Koliko ima jezika?"
može biti od 3000 do 8000,
ovisno o tome tko broji.
Drugi problem je što dalje idemo u prošlost
prema vrhu stabla,
sve manje dokaza o tim jezicima ima.
Trenutna podjela velikih jezičnih porodica
predstavlja granicu do koje se veze mogu uspostaviti
uz razumnu razinu sigurnosti,
što znači da se pretpostavlja da jezici različitih porodica
nisu povezani ni na koji način.
Ali to se može promijeniti.
Iako su mnogi prijedlozi veza na višoj razini
ili super porodica spekulativni,
neki su široko prihvaćeni,
a druge se razmatra,
osobito za jezike koji imaju malo govornika
i koji nisu detaljno analizirani.
Možda nikada nećemo moći odrediti kako je neki jezik nastao
ili imaju li svi jezici zajedničkog pretka
raspršenog u migracijama.
Ali sljedeći put kada čujete strani jezik, obratite pažnju.
Možda i nije tako strani kao što mislite.