George ir Charlotte Blonsky,
susituokusi pora, gyvenanti Bronkse Niujorke,
kai ką išrado.
1965 m. jie gavo patentą tam, ką jie vadino
„įtaisu, padedančiu gimdančioms moterims“.
Šį įtaisą sudaro didelis apvalus stalas
ir tam tikri mechanizmai.
Kai moteris yra pasiruošusi gimdyti,
ji atsigula ant nugaros,
yra pririšama prie stalo
ir stalas ima suktis dideliu greičiu.
Kūdikis skriste išskrieja
veikiamas išcentrinės jėgos.
Jei atidžiai apžiūrėtumėte patentą,
ypač jei turite inžinerinį išsilavinimą ar žinias,
turbūt pamatytumėte
keletą projekto vietų, kurios nėra visiškai tikslios. (Juokas.)
Daktaras Ivan Schwab iš Kalifornijos
yra vienas pagrindinių žmonių,
kuris padėjo atsakyti į klausimą:
„Kodėl geniams neskauda galvos?“
Pasirodo, atsakymas yra,
kad jų smegenys
įdėtos į kaukoles
kiek kitaip nei mūsų.
Sakydamas mūsų, turiu omeny, žmonių
smegenys yra įdėtos kitaip.
Jie, geniai, paprastai kala,
tranko savo galvą į medį
tūkstančius kartų per dieną. Kasdien!
Ir kiek yra žinoma,
jiems tai nė motais.
Kaip tai nutinka?
Jų smegenys neteliūskuoja kaip mūsų.
Jų smegenys yra įdėtos labai tvirtai
ir apsaugotai bent jau nuo priekinių smūgių.
Nedaug žmonių kreipė dėmesį
į šį tyrimą, kol prieš kelerius metus,
ypač šioje šalyje,
žmonėms parūpo,
kas atsitinka amerikietiško futbolo žaidėjams,
kurie nuolat susitrenkia galvas.
O geniai, ko gero, juos supranta.
Prieš kelerius metus Anglijoje
medicinos žurnale „The Lancet“
buvo išspausdintas straipsnis
„Vyras, kuris įsidūrė pirštą ir dvokė puvėsiais 5 metus“.
Dr. Caroline Mills ir jos komanda
gavo pacientą ir nelabai žinojo, ką su juo daryti.
Vyras įsipjovė pirštą,
apdorodamas vištas,
ir po to pradėjo labai stipriai dvokti.
Taip, kad jam būnant kabinete
su daktarais ir seselėmis,
pastarieji neištverdavo buvimo kartu.
Tai buvo nepakenčiama.
Jie išbandė visus vaistus,
visus gydymus, kokius tik sugalvojo.
Po metų jis vis dar dvokė puvėsiais.
Po dviejų – taip pat.
Po trejų, ketverių – vis dar dvokė.
Po penkerių metų, dvokas pats pradingo.
Tai – mįslė.
Naujojoje Zelandijoje dr. Lianne Parkin
ir jos komanda išbandė seną miesto tradiciją.
Jie gyveno mieste su aukštais kalnais,
San Fransisko lygio kalnais.
Žiemomis ten pasidaro labai šalta
ir labai slidu.
Pasitaiko daug susižeidimų.
Tradicija, kurią jie išbandė
prašydami žmonių,
einančių ryte į darbą,
buvo sustoti ir kai ką išbandyti.
Išbandyti vieną iš būdų.
Tradicija yra tokia, kad žiemos metu
tame mieste žmonės dėvi kojines ant batų.
Eksperimento metu jie pastebėjo
ir pastebėjo gana aiškiai,
kad tai yra tiesa.
Jei dėvi kojines ant batų, o ne įprastai,
labai tikėtina, kad išsilaikysi nepaslydęs ir nepargriuvęs.
Taigi, tikiuosi sutiksite, kad visi šie dalykai,
apie kuriuos jums pasakoju,
kiekvienas nusipelno tam tikro prizo. (Juokas.)
Ir štai, ką jie gavo.
Visi jie gavo Ig Nobelio premiją.
1991 m. aš su grupe kitų žmonių
įsteigėme Ig Nobelio premiją.
Kasmet mes išdaliname 10 apdovanojimų.
Apdovanojimai yra teikiami remiantis vienu paprastu kriterijumi.
Padarei kažką, kas prajuokina, o tada priverčia susimąstyti.
Tai, ką tu padarei, prajuokino ir privertė susimąstyti.
Kad ir kas tai bebūtų,
kai žmonės su tuo susiduria,
jų vienintelė pirma reakcija yra juokas.
O po savaitės
tai vis dar neiškrenta jiems iš galvos
ir jie nori papasakoti apie tai savo draugams.
Štai tokios ypatybės mums reikia.
Kasmet mes gauname
apie 9 000 naujų nominacijų Ig Nobelio premijai.
Apie 10-20 procentų iš tų nominacijų
sudaro žmonės,
kurie siūlo save.
Tokie savęs siūlytojai beveik niekada nelaimi.
Pasak skaičių, yra labai sunku laimėti, jei to nori.
Net jei nenori,
vis vien labai sunku.
Turite žinoti, kad mums pasirinkus kažką
Ig Nobelio premijai gauti,
mes su juo susisiekiame labai tyliai.
Mes pasiūlome jiems galimybę atsisakyti
šios didelės garbės, jei jie to nori.
Mūsų laimei, beveik visi, kuriems buvo pasiūlyta premija,
nusprendžia ją priimti.
Ką gauni laimėjęs Ig Nobelio premiją?
Na, gauni keletą dalykų.
Gauni Ig Nobelio prizą.
Jo modelis yra kasmet skirtingas.
Jie visada yra gaminami rankomis iš ypatingai pigių medžiagų.
Jūs matote nuotraukoje
pernykštį prizą (2013 m.).
Dauguma premijų pasaulyje taip pat duoda
laimėtojams tam tikrą pinigų sumą.
Mes pinigų neturime,
todėl negalime jų duoti.
Tiesą sakant, laimėtojai patys turi susimokėti už kelionę
į Ig Nobelio ceremoniją,
ką dauguma ir padaro.
Tačiau pernai mums pavyko surinkti šiek tiek pinigų.
Pernai visi 10 Šnobelio premijos laureatų
gavo po 10 trilijonų dolerių.
10 trilijonų Zimbabvės dolerių. (Juokas.)
Tikriausiai pamenate, kad Zimbabvėje kelis metus
tęsėsi infliacijos nuotykiai.
Galų gale, jie spausdino
100 trilijonų dolerių nominalo banknotus.
Beje, žmogus, ten atsakingas už nacionalinio banko veiklą,
yra laimėjęs Ig Nobelio apdovanojimą matematikos srityje.
Dar vienas dalykas, kurį gauni,
yra kvietimas į ceremoniją
Harvardo universitete.
Kai ten atvyksti,
tu patenki į didžiausią Harvardo salę.
Joje telpa 1100 žmonių,
ji būna sausakimša,
o ant scenos
laukia, kad paspaustų jums ranką
ir įteiktų jūsų Ig Nobelio prizą,
būrys Nobelio premijos laimėtojų.
Tai – ceremonijos esmė.
Laimėtojai iki tol laikomi paslaptyje.
Net Nobelio premijos laureatai, kurie spaus ranką,
nežino, kas jie bus, iki paskelbimo.
Aš jums papasakosiu apie keletą
su medicina susijusių apdovanojimų.
Turėkit omenyje, kad mes įteikėme 230 apdovanojimų.
Yra daug laimėtojų, vaikštančių tarp jūsų.
Galbūt jūs pats turite apdovanojimą.
Prieš 30 m. buvo parašytas straipsnis,
pavadintas „Krentančių kokosų sukeltos traumos“.
Jį parašė dr. Peter Barss,
kuris yra iš Kanados.
Dr. Barss atvyko į ceremoniją
ir paaiškino, kad būdamas jaunas
jis norėjo pamatyti pasaulį.
Taigi, jis nuvyko į Papua Naująją Gvinėją.
Ten jis pradėjo dirbti ligoninėje ir ėmė domėtis,
dėl ko žmonės pakliūna į ligoninę.
Jis peržiūrėjo įrašus ir pastebėjo,
labai daug žmonių
pateko į ligoninę
dėl krentančių kokosų sukeltų traumų.
Dažniausiai nutikdavo taip:
žmonės iš aukštumų, kur nėra kokosų medžių,
atvykdavo pas gimines į pajūrį,
kur jų daug.
Ir jie manydavo, kad po kokosų medžiu
yra puiki vieta pastovėti ar prigulti.
Po kokosų medžiu, kuris yra virš 27 m aukščio
ir turi beveik kilogramą sveriančius kokosus,
kurie gali bet kuriuo metu nukristi.
Daktarų grupė Europoje
išspausdino straipsnių seriją apie kolonoskopijas.
Jums kolonoskopija pažįstama
iš vienos ar kitos pusės.
O tam tikrais atvejais –
iš abiejų.
Straipsniuose jie aiškino
kolegoms, atliekantiems kolonoskopijas,
kaip sumažinti tikimybę,
kad kolonoskopijos metu
jūsų pacientas susprogs. (Juokas.)
Dr. Emmanuel Ben-Soussan,
vienas iš straipsnių autorių,
iš Paryžiaus atskrido į ceremoniją,
kur paaiškino tyrimo istoriją.
1950-aisiais,
kai kolonoskopijos ėmė tapti įprastomis procedūromis,
žmonės aiškinosi, kaip jas tinkamai atlikti.
Iš pradžių, kilo tam tikrų sunkumų.
Pagrindinė problema, kurią jūs, ko gero, žinote,
yra tai, kad reikia apžiūrėti ilgą, siaurą, tamsią vietą.
Taigi, jums reikia daugiau erdvės.
Su dujomis jūs išpučiate tą vietą,
kad galėtumėte viską apžiūrėti.
Tas dujas jūs sumaišote su metano dujomis,
kurios jau yra viduje.
Iš pradžių dažniausiai buvo naudojamas deguonis.
Taigi, jie sumaišo deguonį su metano dujomis.
Tada jiems dar reikia matyti,
jiems reikia šviesos,
taigi, priglaudžia šviesos šaltinį,
kuris 1950-aisiais yra labai karštas.
Taigi, jūs turite degias metano dujas,
deguonį ir karštį.
Labai greitai jie nustojo naudoti deguonį. (Juokas.)
Dabar pacientai susprogsta labai retai,
tačiau taip vis dar nutinka.
Paskutinis dalykas, apie kurį noriu jums papasakoti, yra
dr. Elenai Bodnar įteiktas apdovanojimas.
Dr. Elena Bodnar išrado liemenėlę,
kuri pavojaus atveju
gali būti greitai padalinta
į dvi apsaugines veido kaukes.
Viena – apsaugoti jūsų gyvybei,
o kita – šalia stovinčiam laimingajam. (Juokas.)
Jūs svarstote, kam gali to reikėti.
Dr. Bodnar atvyko į ceremoniją
ir papasakojo, kad užaugo Ukrainoje.
Ji buvo viena daktarų, kurie gydė nukentėjusius
nuo Černobylio atominės avarijos.
Vėliau jie išsiaiškino,
kad dauguma sunkiausių sveikatos sutrikimų
buvo sukelta įkvėptų dalelių.
Po to ji ilgai galvojo,
ar gali būti paprasta kaukė,
kuri būtų prieinama netikėtai atsitikus nelaimei.
Vėliau ji persikėlė į Ameriką.
Ji susilaukė vaiko.
Vieną dieną ji pamatė ant žemės
su jos liemenėle žaidžiantį sūnų,
kuris ją užsidėjo ant veido.
Štai iš kur kilo idėja.
Ji atvyko į Ig Nobelio ceremoniją
su pirmuoju liemenėlės prototipu
ir pademonstravo jos veikimą:
(Juokas.) (Plojimai.)
(„Paul Krugman, 2008 m. Nobelio ekonomikos premijos laureatas")
(„Wolfgang Ketterle, 2001 m. Nobelio fizikos premijos laureatas“)
Aš pats turiu avarinę liemenėlę. (Juokas.)
Ji – mano mėgstamiausia,
tačiau aš su malonumu ja pasidalinčiau su jumis
iškilus būtinybei.
Ačiū.
(Plojimai.)