George i Charlotte Blomsky,
bračni par iz Bronxa u NY-u,
izumili su nešto.
Godine 1965. patentirali su nešto što su nazvali
"naprava za pomoć ženama pri porodu".
Ta se naprava sastojala od velikog okruglog stola
i nešto aparata.
Kada je žena spremna za porod,
legne na leđa,
svežu je za stol
koji se vrti velikom brzinom.
Dijete izleti
zahvaljujući centrifugalnoj sili.
Ako pozorno promotrite njihov patent,
pogotovo ako imate bilo kakvog znanja o inženjeringu ili talenta u inženjeringu,
mogli biste primijetiti
jedan ili dva pitanja po kojima taj dizajn i nije baš primjeren. (Smijeh)
Dr. Ivan Schwab iz Kalifornije
jedan je od ključnih ljudi
koji su pomogli riješiti pitanje:
"Zašto djetlića ne boli glava?"
A odgovor glasi:
mozak im je
smješten unutar lubanje
na način drugačiji od onoga
na koji je smješten naš mozak -
ljudski mozak.
Djetlići inače
kljucaju, udaraju glavom
o drvo po tisuće puta dnevno svaki dan. Svaki dan!
I koliko svi mi znamo,
to im nimalo ne smeta.
Kako to?
Njihov se mozak ne mućka poput našega,
već je čvrsto naguran,
barem za udarce sprijeda.
Nije se puno ljudi bavilo
tim istraživanjem sve do zadnjih nekoliko godina
kada je, pogotovo u ovoj zemlji,
ljude zainteresiralo
što se događa mozgovima igrača američkog nogometa
koji se neprestanu sudaraju glavama.
Djetlić se možda može poistovjetiti s tim.
Objavljen je članak
u medicinskom časopisu "The Lancet"
prije nekoliko godina u Engleskoj:
"Čovjek koji je pet godina bockao svoj prst i užasno smrdio."
Dr. Caroline Mills i njezin tim
primili su tog pacijenta i nisu bili sigurni što učiniti s njim.
Taj si je čovjek porezao prst,
bavio se obradom pilića,
a zatim je počeo užasno smrdjeti.
Toliko užasno da
doktori i sestre
nisu mogli biti u istoj sobi s njim.
Bilo je nepodnošljivo.
Isprobali su svaki lijek
i svaku terapiju koje su se dosjetili.
Nakon godinu dana i dalje je užasno smrdio.
Nakon dvije godine također.
Nakon tri godine, četiri godine i dalje je užasno smrdio.
Nakon pet godina smrad se povukao sam od sebe.
Pravi misterij.
Na Novom Zelandu dr. Lianne Parkin
i njezin tim testirali su staru gradsku tradiciju.
Žive u gradu velikih brda,
brda u rangu San Franciska.
Zimi je ondje jako hladno
i jako sklisko.
Nastane mnogo ozljeda.
Tradiciju su ispitali
ispitujući ljude
koji su ujutro išli na posao
da zastanu i isprobaju nešto,
da isprobaju jedan od dvaju zahtjeva.
Tradicija glasi: zimi
u tom gradu čarape se nose NA čizmama.
Eksperimentom su otkrili
i prilično živopisno uočili
da je tradicija istinita.
Ako čarape nosite NA čizmama, a ne U čizmama,
vjerojatnije je da ćete preživjeti, a ne se poskliznuti i pasti.
Nadam se da se slažete sa mnom da sve ove stvari
koja sam vam upravo opisao
zaslužuju neku nagradu. (Smijeh)
A to su i dobile!
Svaka je od njih dobila nagradu Ig Nobel.
Godine 1991. ja i još neki ljudi
osnovali smo svečanost povodom dodjele nagrade Ig Nobel.
Svake godine dodjeljujemo deset nagrada,
a nagrade se dodjeljuju samo po jednom kriteriju. Jednostavno -
to mora biti nešto što ljude najprije tjera na smijeh, a potom na razmišljanje.
Tjera ih na smijeh pa na razmišljanje.
Što god to bilo, u tome mora biti nešto
što kod ljudi na prvi pogled
izaziva samo jednu reakciju - smijeh.
A onda tjedan dana kasnije
još im se uvijek mota po glavama
i sve što žele učiniti jest podijeliti to s prijateljima.
Takvu kvalitetu tražimo.
Svake godine dobijemo
oko 9.000 novih nominacija za nagradu Ig Nobel.
Redovno između 10%
i 20% svih nominacija
nailazimo na ljude koji su sami sebe nominirali.
Takve nominacije gotovo nikad ne osvoje nagradu.
Brojčano je jako teško osvojiti nagradu ukoliko to želite.
Čak i ako ne želite,
brojčano je jako teško.
Morate znati da kad mi izaberemo nekoga
za nagradu Ig Nobel,
s tom osobom stupimo u kontakt bez puno buke.
Damo im priliku da odbiju
tu veliku čast ukoliko to žele.
Na našu sreću, gotovo svatko kome ponudimo nagradu
odluči je prihvatiti.
Što dobivate ako osvojite ovu nagradu?
Pa dosta toga.
Dobijete nagradu Ig Nobel.
Dizajn je svake godine drugačiji.
Nagrade su uvijek rađene ručno od iznimno jeftinih materijala.
Ovo je slika
nagrade koju smo dali prošle godine, 2013.
Mnoge svjetske dodjele nagrada
dobitnicima daju i nešto novca.
Mi nemamo novca,
pa im ga ne možemo ni dati.
Štoviše, dobitnici moraju o vlastitom trošku
doći na dodjelu nagrada,
što većina njih i učini.
Prošle smo godine ipak uspjeli smoći nešto novca.
Prošle godine svaki od deset dobitnika
od nas je dobio 10 trilijuna dolara.
Novčanicu zimbabveanskog dolara u vrijednosti od 10 trilijuna dolara.
Možda se sjećate zgode koju je Zimbabve prošao
za vrijeme trajanja inflacije.
Tiskali su novčanice
u vrijednosti do 100 trilijuna dolara.
Čovjek zaslužan za to, voditelj njihove nacionalne banke,
osvojio je nagradu Ig Nobel za matematiku.
Također osvojite i pozivnicu
za svečanost
koja se održava na Harvardu.
Kad ondje stignete,
uđete u jednu od najvećih im soba za sastanke i učionicu
u koju stane 1.100 ljudi.
Prostorija bude krcata,
a na pozornici
čeka da vam pruži ruku,
čeka da vam uruči nagradu Ig Nobel
gomila dobitnika Nobelove nagrade.
To je vrhunac svečanosti.
Dobitnike se drži u tajnosti do tog trenutka,
čak ni Nobelovi laureati koji će im pružiti ruku
ne znaju o kome se radi sve dok se dobitnike ne prozove.
Ispričat ću vam o samo nekolicini
drugih nagrada koje smo dali na području medicine.
Imajte na umu da smo dali 230 nagrada.
Puno je tih ljudi koji hodaju među vama.
Možda i vi imate jednu nagradu.
Studiju objavljenu prije tridesetak godina
pod imenom "Ozljede uzrokovane padajućim kokosima"
napisao je dr. Peter Barss
koji je Kanađanin.
Dr. Barss došao je na dodjelu nagrada
i objasnio da je kao mladi doktor
htio vidjeti svijeta,
pa je otputovao u Papuu Novu Gvineju.
Stigavši tamo, radio je u bolnici i zanimalo ga je
zbog čega to ljudi završavaju u bolnici.
Prošao je spise i otkrio
da je iznenađujuće velik broj ljudi
u toj bolnici zaprimljen
zbog ozljeda uzrokovanih padajućim kokosima.
Uobičajena stvar koja se događa jest
da ljudi dolaze iz brdovitih krajeva, u kojima nema toliko palmi kokosa,
kako bi posjetili rodbinu na obali,
gdje ih ima puno
i misle da je kokosova palma
prikladno mjesto ispod kojega se može stati ili leći.
Kokosova palma visoka je oko 27 metara,
a s nje vise kokosi težine oko jednog kilograma
koji mogu pasti u bilo kojem trenutku.
Tim doktora iz Europe
objavio je niz članaka o kolonoskopiji.
Svi ste upoznati s njima,
na ovaj ili onaj način.
U nekim slučajevima
i na ovaj i na onaj način.
Tim doktora u svojim je člancima
objasnio kolegama koji obavljaju kolonoskopije
kako minimalizirati mogućnost
da vam za vrijeme obavljanja kolonoskopije,
pacijent eksplodira. (Smijeh)
Dr. Emmanuel Ben-Soussan,
jedan od autora,
na dodjelu nagrada doletio je iz Pariza
gdje je objašnjavao povijest toga
koja glasi: 50-ih godina
kada su kolonoskopije po prvi put postajale uobičajena tehnika,
ljudi su pokušavali odgonetnuti kako da je dobro obave.
U početku su nailazili na poteškoće.
Osnovni problem, a siguran sam da ste upoznati s njim,
jest taj što gledate u dugačak, uzak, mračan prostor,
pa da dobijete veći prostor
dodate malo plina da ga napuhnete
da imate prostora za razgledavanje.
Metan se dodaje
plinu koji je već unutra.
Isprva su uobičavali koristiti kisik,
pa su ga dodavali metanu.
Htjeli su moći vidjeti.
Trebalo im je svjetlo,
pa su stavili izvor svjetla
koji je 50-ih bio jako vruć.
Dakle, imate zapaljivi plin metan,
kisik i toplinu.
Brzo su prestali koristiti kisik. (Smijeh)
Sada pacijenti rijetko eksplodiraju,
ali zna se dogoditi.
Zadnja stvar o kojoj vam želim ispričati jest nagrada
koju smo dali dr. Eleni Bodnar.
Ona je izumila grudnjak
koji se u slučaju nužde
može brzo rastaviti
na par zaštitnih maski za lice.
Jedna za spašavanje vlastitog života,
a jedna za spašavanje života nekog sretnog slučajnog promatrača. (Smijeh)
Pitate se zašto bi to netko učinio?
Dr. Bodnar na dodjeli nagrada
objasnila je da je odrasla u Ukrajini.
Sudjelovala je u liječenju žrtava
černobilske nesreće.
Kasnije su otkrili
da je dosta najgorih medicinskih problema
uzrokovano česticama koje su ljudi udisali.
Poslije toga uvijek je pitala
postoji li neka jednostavna maska
koja bi svugdje bila dostupna u slučaju neočekivanoga.
Kasnije se preselila u Ameriku.
Rodila.
Jednog dana na podu je ugledala
svog sina kako podiže njezin grudnjak s poda
i stavlja ga na lice.
Odatle joj ideja.
Na dodjelu je došla
S prvim prototipom grudnjaka
i demonstrirala njegovu upotrebu.
(Smijeh) (Pljesak)
["Paul Krugman, Nobelov laureat (2008) iz ekonomije"]
["Wolfgang Ketterle, Nobelov laureat (2001) iz fizike"]
I sam imam grudnjak za hitne slučajeve. (Smijeh)
To mi je omiljeni grudnjak,
ali rado ću ga podijeliti s bilo kim od vas
ukaže li se potreba.
Hvala vam.
(Pljesak)