Sindi Šerman: Karakteri
Znaš li da postoje veštački nokti za noge? [SMEH]
Nisam isprobala, ali to jako želim.
Zar to nije ludo? [SMEH]
Mislim da ih nosim samo za...
...zabavu, kao šalu, znaš? Mislim, to je... [SMEH]
Znaš, ovi nisu tako očigledni.
Ovi su možda manje očigledni jer imaju tačkice
i deluju kao: "Ko bi da nosi tačkice na nožnim prstima?"
Moj rad nije samo sanjarenje o likovima ili situacijama.
Neki ljudi, mislim, misle da likovi koje pravim...
.. su kao da oduvek zamišljam da sam fatalna žena ili,
znaš, u mojim nepokretnim slikama.
Ne mislim tako bukvalno o sebi
Kad slikam likove, ne osećam da je to neka vrsta..
nešto što buja iz moje mašte -- moji vlastiti snovi.
Na koledžu, dok sam to radila,
jpostajala bih lik i onda bih kao mislila:
"Eto, bože, ovde sam kao Lucille Ball. Šta ću sada radim?"
Tako da je to postalo kao neki mali performans,
I počela sam da to radim na žurkama.
Jednom sam sasvim ušla u karakter i poželela da odem na neko otvaranje,
i osećala sam da nešto nedostaje --
i onda sam gurnula jastuk ispod haljine i postala sam trudnica.
Kada sam se preselila u Njujork, uradila sam to par puta. Nije više bilo isto,
jer sam u gradu osećala da mi je potrebno ulično oružje
ili nešto, da bih mogla da se nosim sa ulicom,
sa ljudima na ulici i sa ludacima,
i sa stvarno ludima, koji su izgledali kao neki karakteri na koje sam ličila
i nisam htela da me pomešaju sa njima.
Prednost da ja budem ja je da samo mogu da se igram.
Eksperimentisala sam sa drugim ljudima u njima, kao sa plaćenim modelima --
ili prijateljima ili porodicom --
osećam se samo...
da ne znam šta da im kažem da rade
jer u stvari ne znam šta tražim dok to i ne vidim,
tako da nastojim da ih požurujem kroz ceo proces.
A onda to ponovo uradim sama, a to je naporno, tako...
da iako to volim da radim to je mnogo više posla
i frustrirana pokušavam da fotografišem nešto što u stvari ne znam ni da razlučim,
jer ne znam šta je to dok to ne vidim.