Kažu, da biste bili pesnik, morate se bar jednom spustiti u pakao.
Prvi put kada sam ušla u zatvor, nije me iznenadila buka katanaca
ni vrata koja su se zatvarala, ni rešetke,
ni bilo šta što sam očekivala.
Možda zato što se zatvor nalazi na prilično otvorenom prostoru.
Vidi se nebo.
Galebovi preleću i verujete da je more tu pored vas.
Da ste veoma blizu plaže.
Ali, u stvari, galebovi dolaze da jedu smeće u blizini zatvora.
Ulazeći, iznenada sam ugledala zatvorenike kako se kreću po paviljonima, kruže.
Kao da sam se osvrnula i pomislila
da sam mogla savršeno da budem jedna od njih.
Da sam imala drugačiju prošlost, drugačije okolnosti, drugu sreću.
Jer niko, niko ne može da bira mesto gde će da se rodi.
Godine 2009. su me pozvali da učestvujem u jednom projektu
koji je sprovodio Nacionalni univerzitet iz San Martina unutar Odeljenja 48,
kako bih vodila radionicu kreativnog pisanja.
Zatvorski servis je ustupio deo prostora u pozadini zatvora
i baš tu su sagradili zgradu univerzitetskog centra.
Prvi put kad sam se susrela sa zatvorenicima,
upitala sam ih zašto su zahtevali radionicu kreativnog pisanja,
i rekli su mi kako su poželeli da stave na papir
sve ono što nisu mogli da kažu i što nisu mogli da urade.
Tada sam odlučila da želim da donesem poeziju u zatvor.
Pa sam ih upitala, zašto ne bismo radili s poezijom,
ako znaju šta je poezija.
Niko pojma nije imao šta je uistinu poezija.
Pritom su mi predložili da radionica
ne bude isključivo za zatvorenike koji su pohađali fakultet,
već i da uključi sve stanovnike iz zatvorske zajednice.
Onda sam rekla, da bismo započeli ovu radionicu
potrebno mi je neko oruđe dostupno svima.
A to oruđe je bio jezik.
Imali smo jezik, imali smo radionicu. Mogli smo da imamo poeziju.
Ali nisam računala na to da nejednakost počiva i u zatvoru,
i da mnogi od njih nisu završili ni osnovnu školu.
Mnogi nisu znali da koriste kurziv, jedva da su znali i štampana slova.
Nisu ni pisali naročito tečno.
Pa smo tražili kratke pesme, veoma kratke, ali veoma snažne.
I počeli smo da čitamo, čitali smo pisca za piscem
i čitajući te kratke pesme, svi su shvatili
da jezik poezije nastaje kada se razbije logička izvesnost
i kada se uspostavi novi sistem.
Razbiti logiku jezika, takođe znači razbiti logičnost sistema
kome su naučili da se povinuju.
Tako je nastao novi sistem, nova pravila
koja su veoma brzo savladali, ali veoma brzo,
da uz pomoć poetskog jezika mogu da kažu apsolutno sve što žele.
Kažu, da biste bili pesnik, morate se bar jednom spustiti u pakao.
A njima pakla nije nedostajalo. Pakla im nije nedostajalo.
Jednom je neko od njih rekao: "U zatvoru nikada ne spavaš.
Nikada se ne spava u zatvoru. Nikada ne možeš da spustiš kapke."
I tada sam uradila što i sada,
nakon momenta tišine, rekla sam im: "Ljudi, ovo je poezija, ovo."
Ona se prikazuje u zatvorskom univerzumu, na dohvat vam je ruke.
Sve o čemu govorite, da nikada ne spavate.
Iz tog se luči strah. Sve nenapisano. Sve je to poezija.
Te smo počeli da prisvajamo taj pakao.
I direktno smo se strmoglavili u sedmi krug.
A u tom sedmom krugu pakla, nama bliskom, nama dragom,
naučili smo da zidovi mogu da nestanu, da prozori mogu da vrište,
da se skrivamo u senkama.
Prve godine, kada smo završili s radionicom
priredili smo malenu zabavu za kraj godine,
kakav je i običaj kada se odradi posao s toliko ljubavi.
Želite da slavite i da napravite zabavu.
Pozvali smo porodicu, prijatelje, nadležne s univerziteta.
Sve što je trebalo da urade jeste da pročitaju jednu pesmu,
prime diplomu, dobiju aplauz i to je bila čitava naša skromna zabava.
Samo želim da vam prenesem sliku momenta kada su ti muškarci,
često ogromni u poređenju sa mnom,
ili momci, veoma mladi, ali s ogromnim ponosom,
kako su stajali s papirom i drhtali kao dečaci, preznojavajući se
i kako su čitali svoje pesme glasom potpuno skrhanim.
Taj momenat me je naterao da pomislim da većina njih sigurno
nikada pre nije primila aplauz za bilo šta što su uradili.
U zatvoru ima stvari koje se ne mogu raditi.
U zatvoru se ne može sanjati, u zatvoru se ne može plakati.
Neke reči su praktično zabranjene, poput reči "vreme",
reči "budućnost", reči "žudnja".
Ali mi smo se odvažili da sanjamo i to da sanjamo na veliko,
jer smo odlučili da će oni da napišu knjigu.
Ne samo da su napisali knjigu, već su je i uvezali.
To je bilo krajem 2010.
Onda smo podigli ulog i napisali drugu knjigu.
I uvezali smo drugu knjigu.
To je bilo nedavno, krajem prošle godine.
Ono što vidim, iz nedelje u nedelju, jeste kako postaju drugi ljudi,
kako se transformišu.
Kako ih reči uče dostojanstvu koje im je bilo strano,
nezamislivo čak.
Nisu znali za dostojanstvo i da bi mogli da ga poseduju.
Za vreme radionice, u tom našem voljenom paklu, sve delimo.
Raširimo ruke i srce i delimo
koliko imamo, koliko možemo. Sve.
Svima jednako.
Na taj način osećate da bar malo
popravljate tu ogromnu društvenu pukotinu
zbog koje mnogi nalik njima, iščekuju zatvor kao jedinu sudbinu.
Sećam se stiha jednog strašnog pesnika, velikog pesnika
iz Odeljenja 48, iz naše radionice, Nikolasa Dorada:
"Moram da pronađem beskonačnu nit da njome zašijem ovu ogromnu ranu."
Poezija to i radi. Šije rane izolacije.
Otvara vrata. Poezija je poput ogledala.
Stvara ogledalo, a to je pesma sama.
Oni se prepoznaju, ogedaju se u pesmi i pišu
o onome što jesu, i jesu ono o čemu pišu.
Da bi mogli da pišu potrebno je da ovladaju trenutkom stvaranja pesme
a to je trenutak izuzetne slobode.
Moraju da potraže u svojoj glavi taj komadić slobode
koji im nikad, nikad niko ne može da oduzme, trenutak stvaranja
i da im to takođe služi da shvate da je sloboda moguća
čak i u zatvoru, i da su jedine rešetke koje imamo
u našem divnom prostoru, samo reč "rešetke"
i da svi u našem paklu gorimo od sreće
kada naučimo kako da koristimo reči kao fitilj.
(Aplauz)
Govorila sam vam mnogo o zatvoru,
mnogo o tome šta proživljavam svake sedmice
i koliko uživam i kako se menjam zajedno s njima.
Ali znate šta bih volela, kada biste vi mogli da osetite, doživite,
da iskusite, makar na nekoliko sekundi
ono u čemu ja uživam svake sedmice i zbog čega jesam to što jesam.
(Aplauz)
Martin Bustamante: "Srce žvaće suze vremena
zaslepljeno tom svetlošću
prikriva brzinu postojanja
kad slike naviru kao vesla,
bori se, ne posustaje.
Srce se slama pod tužnim pogledima
jaše oluje koje kupaju požare
podiže grudi unižene stidom,
zna da nije sve u praćenju uputstava
takođe čezne da vidi beskrajno plavetnilo.
Srce sedne da razmisli,
bori se da ne nasedne na tričarije,
želi da nauči da voli, a da ne povređuje,
udiše sunce i to ga hrabri,
prepušta se, ide razumu.
Srce se bori u kaljugama,
iscrtava granice podzemlja,
padne onemoćalo, ali se ne predaje lako
sve dok ga neravnomerni koraci omamljenosti
ne probude,
dok ne probude tišinu."
Ja sam Martin Bustamante,
zatvorenik sam iz Jedinice 48, u San Martinu,
danas su me privremeno pustili.
Meni su poezija i književnost
promenile život.
Mnogo vam hvala! (Aplauz)
Kristina Domenek: Hvala!
(Aplauz)