נאמר שכדי להיות משורר
אתם חייבים להגיע לגהנום וחזרה.
בפעם הראשונה שביקרתי בכלא,
לא הייתי מופתעת מהרעש מהבלוקים,
או הדלתות הנסגרות, או הסורגים,
או מכל הדברים שדמיינתי.
אולי בגלל שהכלא הוא מרחב די פתוח.
אתם יכולים לראות את השמיים.
שחפים עפים מעל, ואתם מרגישים כאילו אתם קרובים לים,
שאתם באמת קרובים לחוף.
אבל למעשה, השחפים מחפשים אוכל במזבלה ליד הכלא.
המשכתי פנימה ופתאום ראיתי אסירים נעים במסדרונות.
אז זה היה כאילו לקחתי צעד אחורה וחשבתי
שהייתי יכולה להיות אחת מהם.
אם היה לי סיפור אחר, הקשר אחר, מזל אחר.
מפני שאף אחד -- אף אחד -- לא יכול לבחור היכן הוא נולד.
ב 2009, הוזמנתי להצטרף לפרוייקט
שהאוניברסיטה הלאומית סן מרטין ערכו בבית הסוהר יחידה 48,
כדי לתאם סדנת כתיבה.
שרות בתי הסהר פינה קצת מקום בקצה בית הכלא,
שם הם בנו את בניין מרכז האוניברסיטה.
בפעם הראשונה שנפגשתי עם אסירים,
שאלתי אותם למה הם ביקשו סדנת כתיבה
והם אמרו לי שהם רצו להעלות על הנייר
את כל מה שהם לא יכלו להגיד ולעשות.
מיד החלטתי שרציתי ששירה תיכנס לכלא.
אז אמרתי להם למה שלא נעבוד עם שירה,
אם הם ידעו מה היא שירה.
אבל לאף אחד לא היה מושג מה שירה היתה באמת.
הם גם הציעו לי
שהסדנה צריכה להיות לא רק בשביל האסירים
שלוקחים שיעורים באוניברסיטה, אלא לכל האסירים.
וכך אמרתי שכדי להתחיל את הסדנה הזו,
אני צריכה למצוא כלי שלכולנו יש במשותף.
הכלי הזה היה שפה.
היתה לנו שפה, היתה לנו את הסדנא. הייתה יכולה להיות לנו שירה.
אבל מה שלא חשבתי עליו גם, היה על חוסר השוויון שקיים בכלא.
הרבה מהאסירים לא סיימו אפילו בית ספר יסודי.
הרבה לא ידעו להשתמש בכתב מחובר, בקושי יכלו לכתוב אותיות.
הם גם לא כתבו בצורה שותפת.
אז התחלנו לחפש פואמות קצרות.
ממש קצרות, אבל מאוד חזקות.
והתחלנו לקרוא, וקראנו סופר אחד, ואז סופר נוסף,
ועל ידי קריאה של פואמות כאלו קצרות, כולם התחילו להבין
שמה שהשפה הפואטית עשתה זה לשבור הגיון מסויים,
וליצור מערכת אחרת.
שבירת ההגיון של השפה שבר גם את ההגיון של המערכת
תחתיה הם למדו להגיב.
אז מערכת חדשה הופיעה,
חוקים חדשים שגרמו להם להבין ממש מהר,
-- ממש מהר --
שעם שפה פואטית
הם יכולים להגיד כל מה שהם רוצים.
נאמר שכדי להיות משוררים צריך ללכת לגהנום וחזרה.
ויש להם הרבה גהנום. הרבה גהנום.
אחד מהם פעם אמר: "בכלא לעולם לא ישנים.
לעולם אי אפשר לישון בכלא, לעולם אי אפשר לסגור את העפעפיים."
וכך, כמו שאני עושה עכשיו, נתתי להם רגע של דממה,
ואמרתי, "זו המהות של שירה, אתם חברה.
זה ביקום של הכלא שיש סביבכם.
כל מה שאתם אומרים על איך שאתם לעולם לא ישנים,
זהו פחד משוחרר.
כל הדברים שלא נכתבים -- כל זה שירה."
אז התחלנו לאחד את הגהנום הזה;
צללנו בעצמנו, ראש קדימה, למעגל השביעי.
ובמעגל השביעי הזה של הגהנום, המעגל האהוב שלנו,
הם למדו שהם יכולים להפוך את הקירות לבלתי נראים,
שהם יכולים לגרום לקירות לצעוק,
ושאנחנו יכולים להתחבא בתוך הצללים.
כשהשנה הראשונה של הפרויקט הסתיימה,
ארגנו מסיבת סיום קטנה,
כמו שאתם עושים כשעבודה נעשית עם כל כך הרבה אהבה,
ואתם רוצים לחגוג במסיבה.
קראנו למשפחות, לחברים, לרשויות האוניברסיטה.
הדבר היחיד שהאסירים היו צריכים לעשות היה לקרוא שיר,
ולקבל את התעודה ותשואות.
זו היתה המסיבה הפשוטה שלנו.
הדבר היחיד שרציתי להשאיר אתכם איתו
הוא הרגע בו האנשים האלה,
כמה מהם פשוט עצומים כשהם עומדים לידי,
או הבחורים הצעירים -- כל כך צעירים, אבל עם גאווה עצומה,
החזיקו את הניירות שלהם ורעדו והזיעו כמו ילדים קטנים,
וקראו את השירים שלהם עם הקולות שלהם לגמרי שבורים.
הרגע הזה גרם לי לחשוב הרבה
שלרובם, זו בוודאות היתה הפעם הראשונה
שמישהו הריע להם על משהו שהם עשו.
בכלא יש דברים שלא יכולים להעשות.
בכלא, אתם לא יכולים לחלום, בכלא, אתם לא יכולים לבכות.
יש מילים שבעצם אסורות, כמו המילה "זמן,"
או המילה "עתיד," המילה "לקוות".
אבל אתגרנו אותם לחלום, ולחלום הרבה.
החלטנו שהם יכתבו ספר.
לא רק שהם כתבו ספר, אלא שהם כרכו אותו בעצמם.
זה היה בסוף שנת 2010.
אז, הכפלנו את הסיכון וכתבנו עוד ספר.
וכרכנו גם אותו.
זה היה לא מזמן, בסוף שנה שעברה.
מה שאני רואה שבוע אחרי שבוע,
זה איך שהם הופכים לאנשים שונים;
איך הם משתנים.
איך מילים מחזקות אותם עם כבוד שהם מעולם לא הכירו,
שהם לא יכלו אפילו לדמיין.
לא היה להם מושג שכבוד כזה יכול להגיע להם.
בסדנא, בגהנום האהוב הזה שאנחנו חולקים, כולנו נותנים משהו.
אנחנו פותחים את ידינו וליבנו ונותנים מה שיש לנו, מה שאנחנו יכולים.
כולנו; כולנו שווים.
וכך אתם מרגישים לפחות בדרך קטנה
אתם מתקנים את השבר החברתי העצום הזה
שעושה את זה כך שלרבים מהם,
הכלא הוא היעד היחיד שלהם.
אני זוכרת את המשפט ממשורר דגול, משורר גדול,
מסדנת יחידה 48 שלנו, ניקולאס דורדו:
"אני אצטרך חוט אין סופי כדי לתפור את הפצע הענק הזה."
השירה עושה את זה; היא תופרת את הפצעים של ההדחקה.
היא פותחת דלתות. שירה עובדת כמראה.
היא יוצאת מראה, שהיא השיר.
הם מכירים בעצמם, הם מביטים בעצמם בשיר
וכותבים ממי שהם, והם ממה שהם כותבים.
כדי לכתוב,
הם צריכים להכיל את הרגע של הכתיבה
שהוא רגע של חופש מדהים.
הם אוהבים להכנס לתוך הראשים שלהם, ומחפשים את פיסת החופש ההיא
שלעולם אי אפשר לקחת מהם כשהם כותבים
וזה גם יעיל להבין שחופש הוא אפשרי
אפילו בתוך הכלא,
ושהסורגים היחידים שיש לנו בחלל הנפלא שלנו
הן המילה "סורגים,"
ושכולנו בגהנום נשרפים בשמחה
כשאנחנו מדליקים את ניצוץ המילה.
(מחיאות כפיים)
סיפרתי לכם הרבה על הכלא, הרבה על מה שחוויתי
כל שבוע, ואיך להנות מזה ולהשתנות בעצמי עם האסירים.
אבל אתם לא יודעים כמה אהבתי את זה
אם הייתם יכולים להרגיש, לחיות, לחוות, אפילו לכמה שניות,
ממה נהנתי כל שבוע ומה עושה אותי מי שאני.
(מחיאות כפיים)
מרטין בוסטמנטנ: הלב לועס דמעות של זמן;
מסונוור מהאור ההוא,
הוא מחביא את המהירות של הקיום
שם התמונות חותרות בסך.
היא נלחמת; היא מחזיקה.
הלב נסדק תחת מבטים עצובים,
רוכב על הסערות שמפזרות אש,
מרימות חזות שהורדו על ידי הבושה,
יודע שזה לא רק לקרוא ולהמשיך,
זה גם לקוות לראות את הכחול האין סופי.
הלב מתיישב כדי לחשוב על דברים,
נאבק כדי להמנע מלהיות רגיל,
מנסה לאהוב בלי לכאוב,
נושם את השמש, נותן אומץ לעצמו,
נכנע, מטייל כלפי ההגיון.
הלב נלחם בין הביצות,
הולך סביב קצה העולם התחתון,
נופל תשוש, אבל לא מוותר למה שקל,
בעוד צעדים לא רגילים של שכרון
מתעוררים,
מעוררים את השקט.
אני מרטין בוסטמנטה,
אני אסיר ביחידה 48 של סן מרטין,
היום הוא יום השחרור הזמני שלי.
ובשבילי, שירה וספרות שינתה את חיי.
תודה רבה לכם!
כריסטינה דומנץ': תודה לכם!
(מחיאות כפיים)