Peste un milion de oameni sunt uciși anual în dezastre.
2,5 milioane de oameni vor suferi de un handicap sau vor fi strămutați,
iar comunitățile vor avea nevoie de 20–30 de ani pentru a se reface
și vor avea pierderi economice de ordinul miliardelor.
Dacă poți reduce cu o zi timpul inițial de răspuns,
poți reduce perioada de refacere
cu o mie de zile, sau trei ani.
Înțelegeți cum funcționează?
Dacă salvatorii au posibilitatea să intervină, să salveze vieți,
să elimine pericolul imediat,
asta înseamnă că alte grupuri pot interveni
să repare instalațiile de apă, drumurile, liniile electrice,
ceea ce permite constructorilor, asiguratorilor,
să înceapă lucrul la construirea locuințelor,
ceea ce îți permite să începi refacerea economiei,
și poate chiar să o îmbunătățești și să o faci mai rezistentă la dezastre.
O mare companie de asigurări mi-a spus că dacă ar putea
înregistra polița de asigurare a unui proprietar mai repede cu o zi,
ar face o diferență de șase luni
în termenul lucrărilor de reabilitare pentru casa respectivă.
De aceea lucrez în domeniul roboticii în gestionarea dezastrelor,
deoarece roboții pot face ca un dezastru să dispară mai repede.
Ați văzut deja astfel de obiecte.
Acestea sunt UAV-uri (vehicule aeriene fără pilot uman).
Acestea sunt de două tipuri:
unul tip elicopter, Colibri;
și altul cu aripă fixă, Șoim.
Sunt folosite extensiv din 2005 --
Uraganul Katrina.
Să vă arăt cum funcționează Colibri.
Excelent pentru inginerii constructori.
Având posibilitatea să vezi avariile din unghiuri imposibil de observat de la sol
sau din imagini satelitare,
sau din orice alt aparat ce zboară la înălțime.
Dar nu numai inginerii și agenții de asigurări au nevoie de această tehnologie.
Avem aceste avioane, Șoim.
Acești Șoimi pot fi folosiți la observații geospațiale.
Asta înseamnă alipirea imaginilor capturate
și obținerea unui model 3D.
Am folosit ambele tipuri de roboți la alunecările de teren din Oso, Washington,
pentru că marea problemă
era înțelegerea geomorfologiei și hidrologiei dezastrului,
nu operațiunile de salvare.
Echipele de salvare aveau situația sub control
și știau ce au de făcut.
Problema mai gravă era că râul și alunecarea de teren îi puneau în pericol
și puteau inunda salvatorii.
Și nu era riscant doar pentru salvatori și proprietăți,
ci și pentru viitorul pescuitului de somon
din acea parte a statului Washington.
Deci echipele trebuiau să înțeleagă ce se întâmpla.
În șapte ore, plecând din Arlington,
de la Centrul de Comandă către zona afectată, operând UAV-urile,
interpretând datele, conducând înapoi la centrul din Arlington --
șapte ore.
În șapte ore le-am oferit date pe care ei
le-ar fi obținut în două sau trei zile pe alte căi,
iar imaginile noastre aveau rezoluție mai ridicată.
Este un sistem revoluționar.
Și nu vă gândiți numai la UAV-uri.
E drept, UAV-urile sunt sexy, dar țineți minte
că 80% din populația lumii locuiește în apropierea apelor,
adică părți critice ale infrastructurii se află sub apă,
în locuri unde nu putem ajunge, cum sunt podurile și alte construcții.
De aceea avem vehicule marine fără pilot,
un tip pe care deja l-ați cunoscut, SARbot, un Delfin pătrățos.
Se scufundă și folosește sonarul.
De ce sunt vehiculele marine atât de importante,
ba chiar extrem de importante?
Sunt trecute cu vederea.
Gândiți-vă la tsunamiurile din Japonia:
650 de kilometri de coastă devastată,
dublu față de zona afectată de uraganul Katrina din Statele Unite.
Vorbim de poduri, conducte, porturi — complet distruse.
Iar dacă nu ai port,
nu ai o cale prin care să aduci ajutoare
și să ajuți populația.
Asta a fost o mare problemă la cutremurul din Haiti.
Deci avem nevoie de vehicule marine.
Privind imaginile de la bordul vehiculului SARbot,
vedem ce vedeau operatorii.
Am intervenit într-un port pentru pescuit.
Am putut redeschide acel port, cu ajutorul sonarului, în patru ore.
Ne-au spus că le-ar fi luat șase luni
să aducă o echipă de scafandri,
și le-ar fi luat scafandrilor încă două săptămâni.
Aveau să piardă sezonul de pescuit din toamnă,
care era principala resursă a zonei, locul fiind un fel de Cape Cod al lor.
UMV-urile (vehiculele marine), foarte importante.
Dar toți roboții pe care vi i-am arătat au fost mici,
și asta pentru că roboții nu fac aceleași lucruri ca oamenii.
Ei merg în locuri unde omul nu poate.
Și un bun exemplu este Bujold.
Vehiculele de sol fără pilot uman sunt de obicei mici,
Bujold...
(Râsete)
Salutați-l pe Bujold.
(Râsete)
Bujold a fost folosit intens la World Trade Center
la căutările din turnurile 1, 2 și 4.
Escaladezi printre dărâmături, cobori pe coardă, în adâncuri.
Și ca să vedem World Trade Center din perspectiva lui Bujold, priviți.
Vorbim de un dezastru unde o persoană sau un câine nu încape --
iar locul este în flăcări.
Singura cale de a ajunge la un supraviețuitor din subsol,
este să treci prin locuri incendiate.
Era atât de fierbinte, încât unui robot i s-a topit o șenilă și i-a sărit.
Roboții nu înlocuiesc oamenii sau câinii,
sau vehiculele Colibri, Șoim ori Delfin.
Ci fac lucruri noi.
Îi asistă pe salvatori, pe experți în moduri inovatoare.
Cea mai mare problemă, totuși, nu e reducerea dimensiunilor roboților.
Nici protejarea lor împotriva focului.
Nici echiparea cu mai mulți senzori.
Cea mai mare problemă o reprezintă informația, prelucrarea datelor
pentru că acești oameni au nevoie de informația corectă la momentul potrivit.
Nu ar fi grozav dacă am putea avea experți pregătiți să acceseze roboții
fără a irosi timp deplasându-se în zona afectată,
și, oricine ar fi acolo, roboții lor vor putea fi accesați prin internet.
Să ne gândim la asta.
Să ne gândim la un tren cu substanțe chimice deraiat într-o zonă rurală.
Care sunt șansele ca experții, inginerul chimist,
inginerii căilor ferate,
să fi fost pregătiți pentru utilizarea UAV-urilor disponibile în regiunea lor?
Cel mai probabil nici unul.
Așa că folosim aceste interfețe
să permită oamenilor să lucreze cu roboții fără să știe modelul de robot folosit
sau dacă măcar folosesc vreun robot.
Ce ne oferă roboții, ce le oferă experților, e informație.
Apare următoarea problemă: ce parte a informației e utilă, cui și când?
O soluție este să trimiți toate informațiile tuturor
și să-i lași să se descurce.
Ei bine, neajunsul acestei practici este supra-încărcarea rețelelor,
și chiar mai rău, afectarea abilităților cognitive
tuturor celor care încearcă să extragă acea părticică de informație
de care au nevoie pentru a lua decizia care va face diferența.
Așadar trebuie să ne gândim la astfel de provocări.
Deci, e informația.
Întorcându-ne la World Trade Center,
am încercat să rezolvăm problema înregistrând datele doar când Bujold
era pătruns adânc printre dărâmături,
pentru că asta ne-au spus cei din echipa USAR că vor.
Ce n-am știut atunci
era că inginerii constructori ar fi vrut,
ba chiar aveau nevoie să vadă grinzile, cu seriile, și pozițiile lor,
din momentul intrării între dărâmături.
Am pierdut informații prețioase.
Deci provocarea e înregistrarea completă a informațiilor
și predarea acestora către persoanele competente.
Mai există un motiv.
Am aflat că anumite clădiri
precum școlile, spitalele, primăriile
sunt inspectate de patru ori de organe diferite
în timpul fazei inițiale de intervenție.
Acum, dacă putem distribui informația obținută prin intermediul roboților,
nu numai că putem comprima acea secvență de faze
pentru a reduce timpul de răspuns,
dar putem începe să acționăm în paralel.
Toți pot vedea informația.
Putem să accelerăm astfel lucrurile.
Așadar, „robotica în domeniul dezastrelor" e un termen impropriu.
De fapt, nu e despre roboți.
E despre informație.
(Aplauze)
Provocarea mea pentru voi:
data următoare când auziți despre un dezastru,
căutați roboții.
Ar putea fi sub pământ, sub apă,
ar putea fi în zbor,
dar ar trebui să fie acolo.
Căutați roboții,
pentru că roboții ne vin în ajutor.
(Aplauze)