יותר ממליון אנשים נהרגים כל שנה באסונות.
שניים וחצי מליון אנשים יהיו נכים או יועתקו.
ולקהילות יקח 20 עד 30 שנה להשתקם
ומיליארדים בהפסדים כלכליים.
אם אתם יכולים להפחית את התגובה הראשונית ביום אחד,
אתם יכולים להפחית את ההשתקמות הכללית
באלף ימים, או שלוש שנים.
רואים איך זה עובד?
אם המגיבים הראשונים יכולים להגיע, להציל חיים,
למנוע סכנות הצפה אפשריות,
זה אומר שהקבוצות האחרות יכולות להכנס
כדי לשקם את המים, את הכבישים, החשמל,
מה שאומר שאנשי הבניה, סוכני הביטוח,
כולם יכולים להכנס כדי לבנות מחדש את הבתים,
מה שאומר שתוכלו לשקם את הכלכלה,
ואולי אפילו לעשות אותה טובה ועמידה יותר מול האסון הבא.
חברת ביטוח גדולה פעם אמרה לי
שאם הם יכולים לטפל בתביעה של בעל בית יום אחד מוקדם יותר,
זה יעשה הבדל של שישה חודשים
בזמן שיקח לאדם לתקן את ביתו.
ולכן אני עושה רובוטיקת אסונות --
מפני שרובוטים יכולים לעזור לאסון להעלם מהר יותר.
עכשיו, כבר ראיתם כמה מאלה.
אלה מל"טים.
אלה שני סוגים של מל"טים:
רוטורקרפט או יונק דבש;
ובעל כנף קבועה, נץ.
והם בשימוש מסיבי מאז 2005 --
הוריקן קטרינה.
תנו לי להראות לכם איך יונק הדבש הזה, הרוטורקרפט, עובד.
מעולה למהנדסים מבניים.
הוא מסוגל לראות נזק מזוויות שאתם לא יכולים לקבל ממשקפות על הקרקע
או מתמונות לווין,
או כל מה שטס בזווית גבוהה.
אבל זה לא רק מהנדסים מבניים ואנשי ביטוח שצריכים אותו.
יש לכם דברים כמו הכנף הקבועה, הנץ.
עכשיו, הנץ הזה יכול להיות בשימוש לסקרים גאו מרחביים.
זה כשאתם מחברים תמונות יחד
ומקבלים מבנה תלת מימדי.
השתמשנו בשניהם במפולות הבוץ של אוסו במדינת וושינגטון,
מפני שהבעיה הגדולה
היתה ההבנה הגאו מרחבית וההידרולוגית של האסון --
לא החיפוש וההצלה.
צוותי החיפוש וההצלה היו תחת שליטה
וידעו מה הם עושים.
הבעיה הגדולה יותר היתה שהנהר ומפולות הבוץ היו יכולים למחות אותם
ולהציף את המגיבים.
ולא רק שזה היה מאתגר למגיבים ולהערכת הנזק לרכוש,
זה גם שם בסכנה את העתיד של דיג הסלמון
בחלק הזה של מדינת וושינגטון.
אז הם היו צריכים להבין מה התרחש.
תוך שבע שעות, לעבור מארלינגטון,
לנסוע דרך מפקדת התקרית לאתר, להטיס מזל"טים,
לעבד את המידע, לנהוג חזרה לארלינגטון למפקדה --
שבע שעות.
נתנו להם תוך שבע שעות מידע שהם היו יכולים לקבל
רק תוך יומיים שלושה בכל דרך אחרת --
וברזולוציה גבוהה יותר.
זה משנה משחק.
ואל תחשבו רק על המזל"טים.
אני מתכוונת, הם סקסיים -- אבל זכרו,
80 אחוז מהאוכלוסיה של העולם חיה ליד מים,
וזה אומר שהתשתית החיונית שלנו מתחת למים --
החלקים שאנחנו לא יכולים להגיע אליהם, כמו הגשרים ודברים כאלה.
ולכן אנחנו חייבים כלי רכב ימיים לא מאויישים,
סוג אחד שלהם פגשתם, שהוא סארבוט, דולפין מרובע.
הוא נכנס מתחת למים ומשתמש בסונאר.
ובכן, למה כלי רכב ימיים כל כך חשובים
ולמה הם מאוד מאוד חשובים?
לא מתייחסים אליהם מספיק.
חשבו על הצונאמי היפני --
650 קילומטר של אדמת חוף הוחרבו לגמרי,
כפול מאזור החוף שהוחרב על ידי הוריקן קטרינה בארצות הברית.
אתם מדברים על הגשרים שלכם, הצינורות , הנמלים -- נמחו.
ואם אין לכם נמל,
אין לכם דרך לקבל סיוע
כדי לתמוך באוכלוסיה.
זו היתה בעיה גדולה ברעידת האדמה של האיטי.
אז אנחנו צריכים כלים ימיים.
עכשיו, בואו נביט מנקודת המבט של סארבוט
של מה שהם ראו.
עבדנו על נמל דייג.
היינו מסוגלים לפתוח את נמל הדייג הזה בשימוש בסונאר, תוך ארבע שעות.
נאמר לנמל הדייג הזה שיקח שישה חודשים
לפני שהם יוכלו להביא צוות צוללנים,
וזה יקח לצוללנים שבועיים.
הם עמדו לפספס את עונת הדייג של הסתיו.
מה שהיה הכלכלה העיקרית של החלק הזה, שזה סוג של הקייפ קוד שלהם.
כלים תת מימיים עצמאיים, מאוד חשוב.
אבל אתם יודעים, כל הרובוטים שהראתי לכם היו קטנים,
וזה בגלל שרובוטים לא עושים דברים שאנשים עושים.
הם הולכים למקומות שאנשים לא יכולים.
ודוגמה מעולה לזה היא בוג'ולד.
כלים קרקעיים לא מאויישים הם קטנים במיוחד.
אז בוג'ולד --
(צחוק)
תגידו שלום לבוג'ולד.
(צחוק)
בוג'ולד היה בשימוש נרחב במרכז הסחר העולמי
כדי לעבור על מגדלים 1, 2 ו- 4.
אתם מטפסים על ההריסות מתגלגלים למטה, נכנסים לחללים עמוקים.
ורק כדי לראות את מרכז הסחר העולמי דרך עיניו של בוג'ולד, תראו את זה.
אתם מדברים על אסון בו אנשים או כלבים לא נכנסים --
והוא בוער.
התקווה היחידה להגיע לניצולים במרתף,
אתם צריכים לעבור דרך כל הדברים הבוערים.
זה היה כל כך חם, באחד הרובוטים, הזחלים החלו להנמס ולרדת.
רובוטים לא מחליפים אנשים או כלבים,
או יונקי דבש או ניצים או דולפינים.
הם עושים דברים בדרך חדשה.
הם מסייעים למגיבים, למומחים, בדרכים חדשות וחדשניות.
הבעיה הגדולה ביותר היא לא לעשות את הרובוטים קטנים עם זאת,
זה לא לעשות אותם יותר עמידים לאש.
זה לא לעשות יותר חיישנים.
הבעיה הגדולה ביותר היא מידע, האינפורמטיקה,
מפני שהאנשים האלה צריכים לקבל את המידע המתאים בזמן הנכון.
אז האם זה לא היה נפלא אם היו לנו מומחים שיכולים לגשת מיידית לרובוטים
בלי הצורך לבזבז זמן על נהיגה לאתר,
אז מי שלא יהיה שם, ישתמש ברובוטים דרך האינטרנט.
ובכן, בואו נחשוב על זה.
בואו נחשוב על רכבת עם חומרים כימיים באזור כפרי.
מה הסיכויים שהמומחים, המהנדסים הכימיים שלכם,
מהנדסי ההתחבורה והרכבות שלכם,
הוכשרו על סוג כלשהו של מזל"ט שיש למדינה מסויימת?
כנראה, כאילו, לא קיים.
אז אנחנו משתמשים בסוג כזה של ממשקים
כדי לאפשר לאנשים לשתמש ברובוטים בלי לדעת באיזה רובוטים הם משתמשים,
או אפילו אם הם בכלל משתמשים ברובוט.
מה שהרובוטים נותנים לכם, מה שהם נותנים למומחים, זה מידע.
הבעיה הופכת: מי מקבל איזה מידע ומתי?
דבר אחד לעשות הוא להעביר את כל המידע לכולם
ולתת להם למיין אותו.
ובכן, הבעיה עם זה היא שזה מעמיס על הרשתות,
וגרוע מזה, זה מעמיס על היכולות הקוגניטיביות
של כל האנשים שמנסים לקבל פיסה אחת של מידע
שהם צריכים כדי לעשות את ההחלטה שתשנה.
אז אנחנו צריכים לחשוב על סוגי האתגרים האלה.
אז זה המידע.
אם חוזרים למרכז הסחר העולמי,
ניסינו לפתור את הבעיה על ידי הקלטת המידע מבוג'ולד
רק כשהוא היה עמוק בתוך ההריסות,
מפני שזה מה שצוות USAR אמר שהוא רוצה.
מה שלא ידענו באותו זמן
היה שהמהנדסים האזרחיים היו אוהבים,
היו צריכים את המידע בזמן שהקלטנו את קורות הקופסה, המספרים הסידוריים,
המיקומים, כשנכנסנו לתוך ההריסות.
איבדנו מידע חיוני.
אז האתגר הוא לקבל את כל המידע
ולהעביר אותו לאנשים הנכונים.
עכשיו, הנה סיבה נוספת.
למדנו שכמה בניינים --
דברים כמו בתי ספר, בתי חולים, עיריות --
נבדקים ארבע פעמים על ידי ארבע סוכנויות שונות
במהלך שלבי התגובה.
עכשיו, אנחנו מביטים, אם נוכל לקבל את המידע מהרובוט כדי לשתף,
לא רק שאנחנו יכולים לעשות דברים כמו לדחוס את רצף השלבים האלה
כדי לקצר את זמן התגובה,
אלא שנוכל להתחיל לעשות את התגובות במקביל.
כולם יכולים לראות את המידע.
אנחנו יכולים לקצר אותו כך.
אז באמת, "רובוטיקת אסונות" הוא מושג שגוי.
זה לא נוגע לרובוטים.
זה נוגע למידע.
(מחיאות כפיים)
אז האתגר שלי לכם:
בפעם הבאה שאתם שומעים על אסון,
חפשו את הרובוטים.
הם אולי מתחת לקרקע, הם אולי מתחת למים,
הם אולי בשמיים,
אבל הם צריכים להיות שם.
חפשו את הרובוטים,
מפני שרובוטים מגיעים להצלה.
(מחיאות כפיים)