Ismerek egy férfit, aki minden éjszaka a város fölött szárnyal.
Álmában forog és pörög,
és lábujjaival megcsókolja a földet.
Minden mozog, azt állítja,
még egy bénult test is, mint az övé.
Ez a férfi az én apám.
Három évvel ezelőtt, amikor megtudtam,
hogy apámat súlyos agytörzsi stroke
érte,
bementem a szobájába az intenzív osztályon,
a Montreali Neurológiai Intézetben
és ott találtam mozdulatlanul feküdve,
egy légzőkészülékre kapcsolva.
A bénulás lassan bezárta a testét,
kezdve a lábujjaitól, aztán a lábait,
törzsét, ujjait és karjait.
Egészen feljutott a nyakáig,
képtelenné téve, hogy lélegezzen,
és megállt épp a szemei alatt.
Soha nem vesztette el az eszméletét.
Ő inkább belülről nézte,
ahogy a teste lekapcsolt,
végtagról végtagra,
izomról, izomra.
Az intenzíven odamentem apám testéhez
és reszkető hanggal, könnyek között,
elkezdtem mondani az ábécét.
Á, B, C, D, É, F, G,
H, I, J, K.
És a K-nál pillantott.
Elölről kezdtem.
Á, B, C, D, É, F, G,
H, I.
És újra pillantott az I betűnél,
aztán a T-nél, majd az R-nél és az A-nál:
Kitra.
Mondta: "Kitra, szépségem, ne sírj.
Ez egy áldás."
Nem volt hallható hang, de az apám
erőteljesen a nevemen szólított.
Csupán 72 órával az agyvérzése után,
már magáévá tette
állapotának teljességét.
Extrém fizikai állapota ellenére,
teljes egészében velem volt,
utat mutatott és táplált.
Apám volt, talán ugyanúgy,
ha nem jobban, mint azelőtt.
A bezártságszindróma
sok ember legrosszabb rémálma.
Franciául néha úgy hívják,
"maladie de l'emmuré vivant."
Szó szerint, "befalazva-élve betegség".
Sok embernek, talán legtöbbnek,
a paralízis egy leírhatatlan horror,
de az apám tapasztalata,
ahogy testének minden rendszere megszűnt,
nem egy bezártságérzés volt,
hanem inkább befelé fordította a pszichéjét
elnémítva a külső fecsegést,
és szembesült saját elméjének rejtekhelyeivel,
és azon a helyen
újra szerelmes lett az életbe és a testébe.
Rabbiként és spirituális férfiként,
elme és test, élet és halál között lebegve,
a paralízis egy új tudatosságot nyitott meg számára.
Rájött, hogy már nem kell
a testi világ mögé néznie,
hogy megtalálja az istenit.
"A mennyország ebben a testben van.
Ebben a világban van."-mondta.
Apám mellett aludtam az első négy hónapban,
és gondoztam, amennyire tudtam
enyhítve minden kényelmetlenségét.
Megértettem a mély emberi pszichológiai félelmet,
hogy nem tud segítségért kiáltani.
Anyám, lánytestvéreim, fiútestvérem és én,
mindannyian körülvettük őt egy gyógyító burokban.
Mi lettünk az Ő szavai,
órákat töltöttünk az ábécé felmondásával,
miközben ő szentbeszédeket suttogott vissza
és verseket mondott pillantásaival.
A szobája a gyógyulás temploma lett.
Az ágya széle azoké lett, akik
tanácsért vagy lelki vigaszért jöttek, és rajtunk keresztül,
apám tudott beszélni
és felemelni,
betűről, betűre,
pillantásról, pillantásra.
A mi világunkban minden lelassult és meglágyult,
miközben a kórház zaja, a dráma és a halál
háttérbe mosódott.
Szeretnék felolvasni valamit, amit
az agyvérzését követő héten jegyeztünk le.
Egy levelet fogalmazott meg, melyet
a zsinagóga közösségéhez intézett,
és a következő sorokkal zárta:
"Amikor a tarkóm felrobbant,
egy másik dimenzióba léptem:
kezdetleges, bolygón túli, protozoikus.
Univerzumok újra és újra megnyílnak és becsukódnak.
Sokan vannak, akik, ha mélyre kerülnek,
nem tudnak már felemelkedni.
Múlt héten, annyira mélyre kerültem,
de éreztem apám kezét magam körül,
és apám visszahozott."
Amikor nem a hangja, akkor
a lábai és a karjai voltunk.
Úgy mozgattam azokat, mint ahogy én is szerettem volna
hogy saját karjaim és lábaim mozogjanak,
ha órákig mozdulatlanok lettek volna.
Emlékszem, ahogy az ujjait az arcomhoz tartottam,
és behajlítottam minden ujjpercet, hogy puhák és rugalmasak maradjanak.
Újra és újra megkértem,
hogy képzelje maga elé a mozdulatot,
hogy belülről nézze, ahogy az ujja behajlík
és kienged és mozogjon azzal együtt
gondolatban.
Aztán, egy napon, a szemem sarkából
láttam, ahogy a teste kígyószerűen vonaglott,
amint egy önkéntelen görcs ment végig
a végtagjain.
Először azt gondoltam, képzelődök,
mivel oly sok időt töltöttem a gondozásával,
és annyira kétségbeesetten vártam, hogy valamije megmozduljon.
De azt mondta, bizsergést érez,
mintha elektromos szikrák vibrálnának
a bőre alatt.
A következő héten lassan bár, de
az izmai is ellenállást mutattak.
Kapcsolatok jöttek létre.
A test lassan és gyengéden ébredni kezdett,
végtagról végtagra, izomról izomra,
nyilallásról nyilallásra.
Dokumentumfotósként
szükségét éreztem, hogy megörökítsem
minden első mozdulatát,
mint anya az újszülöttjének.
Lefotóztam, amikor önállóan vett levegőt első alkalommal,
az ünnepi pillanatot, amikor
először ellenállást mutattak az izmai,
az új, személyre szabott technológiát, ami lehetővé tette,
hogy egyre függetlenebb legyen.
Megörökítettem a törődést és a szeretetet,
ami körülvette őt.
De a fotóim csupán a külső történetről meséltek,
egy férfiről, aki a kórházi ágyban fekszik
légzőkészülékhez kapcsolva.
Nem tudtam megörökíteni a belső történetet,
így hát egy új vizuális nyelvet kerestem,
amelynek célja kifejezni spirituális tapasztalatának
röpke milyenségét.
Végül, szeretnék megosztani veletek
egy videót abból a sorozatból, amin dolgozok,
és ami megpróbálja kifejezni a lelassult, köztes létet,
amit apám megtapasztalt.
Amint újra lélegezni tudott,
elkezdtem rögzíteni gondolatait,
így a hang, amit a videóban hallotok,
az ő hangja.
(Videó) Ronnie Cahana: El kell hinned,
hogy lebénultál,
el kell játszanod egy tetraplég
szerepét.
Én ezt nem teszem.
Gondolatban
és álmaimban
minden éjszaka
Chagall-alakként lebegek
a város fölött,
forgok és pörgök
és lábujjaim megcsókolják a földet.
Semmit nem tudok
a mozgás nélküli ember állapotáról.
Minden mozog.
A szív pumpál.
A test emelkedik.
A száj mozog.
Mi soha nem stagnálunk.
Az élet győzedelmeskedik fent és lent.
Kitra Cahana: Legtöbbünknél
az izmok rángatóznak és mozognak
jóval mielőtt tudatosak lennénk,
de apám arról a kiváltságáról beszél,
hogy az emberi tapasztalat
perifériáján él.
Mint egy űrhajós, aki olyan távlatból lát,
ami kevesünknek adatik meg,
ő rácsodálkozik és figyeli, ahogy
először vesz levegőt
és arról álmodik, hogy hazakúszik.
Így kezdődik az élet 57 éves korban, mondja.
A totyogó gyereknek nincs álláspontja az életről,
de a felnőtt ember minden nap ragaszkodik a világához.
Kevesen kell olyan fizikai korlátozottsággal
szembenéznünk, mint apámnak kellett,
de mindannyiunk életében
lesznek lebénulások.
Én magam is sokszor szembesülök
megmászhatatlannak tűnő falakkal,
de az apám kitart amellett,
hogy nincsenek zsákutcák.
Ehelyett, behív engem a közös gyógyulás felhőjébe,
hogy a legjobbat adjam magamból
és hogy ő a legjobbat adja magából nekem.
A paralízis egy új ajtó volt számára.
Egy lehetőség, hogy felemelkedjen,
hogy újra lángra lobbantsa az életerőt,
hogy kellő időt töltsön önmagval,
hogy így beleszerethessen a teremtés
teljes végtelenjébe.
Ma apám már nincs bezárva.
Könnyen mozgatja a nyakát,
az etetőcsövet már levették róla,
önállóan, tüdővel lélegzik,
lassan beszél saját halk hangján,
és minden nap dolgozik,
hogy minél több mozgásra bírja lebénult testét.
De ez a munka soha nem lesz befejezve.
És azt mondja: "Egy megtört világban élek,
és ott szent munkát kell végeznem."
Köszönöm.
(Taps)