Tunnen miehen, joka liitelee kaupungin yllä joka yö.
Unelmissaan hän pyörii ja kieppuu
ja suutelee maata varpaillaan.
Kaikki on liikettä, hän vakuuttaa,
jopa halvaantunut keho, kuten hänen omansa.
Tämä mies on isäni.
Kolme vuotta sitten, kun sain tietää,
että isäni on saanut vakavan aivohalvauksen,
joka sijaitsee aivorungossa,
kävelin hänen huoneeseensa
Montrealin neurologisen instituutin teho-osastolle,
ja löysin hänet makaamasta kuoleman hiljaa,
sidottuna hengityskoneeseen.
Halvaus oli kulkenut hitaasti yli hänen ruumiinsa,
alkaen varpaista, sitten jalat,
vartalo, sormet ja käsivarret.
Se löysi tiensä hänen kaulalleen
vieden häneltä kyvyn hengittää,
ja pysähtyi juuri hänen silmiensä alapuolelle.
Hän ei menettänyt tietoisuuttaan missään vaiheessa.
Pikemminkin hän katseli sisältäpäin,
kun hänen kehonsa lopetti toimintansa,
raaja raajalta,
lihas lihakselta.
Siinä teho-osaston huoneessa, kävelin isäni luo,
ja vapisevalla äänellä kyynelten läpi,
aloin luetella aakkosia.
A, B, C, D, E, F, G,
H, I, J, K.
K:n kohdalla hän räpäytti silmiään.
Aloitin alusta.
A, B, C, D, E, F, G,
H, I.
Hän räpäytti uudelleen I:n kohdalla,
sitten T:n, sitten R:n, ja A:n:
Kitra.
Hän sanoi: "Kitra, kaunokaiseni, älä itke.
Tämä on siunaus."
Ei ollut kuultavaa ääntä, mutta isäni
huusi nimeni voimakkaasti.
Vain 72 tuntia hänen aivohalvauksestaan
hän oli jo hyväksynyt
kehonsa täydellisen toimimattomuuden.
Huolimatta äärimmäisen huonosta fyysisestä tilastaan,
hän oli täysin läsnä kanssani,
ohjaten, hoivaten,
ja oli isäni kuten ennenkin,
tai ehkä enemmän kuin ennen.
Locked-in-oireyhtymä on
monen ihmisen pahin painajainen.
Ranskassa sitä on toisinaan kutsuttu
"sairaudeksi, joka hautaa elävältä."
Kirjaimellisesti, "sairaus, joka ympäröi elävän muurein."
Monille ihmisille, ehkä useimmille,
halvaus on sanoinkuvaamaton kauhu,
mutta isäni ei kokenut
elimistönsä toiminnan menettämistä
loukkuun jäämisen tunteena,
vaan pikemminkin psyyken kääntymisenä sisään päin,
ulkoisen hälinän vaimenemisena,
oman mielen syvimpien syövereiden kohtaamisena,
ja siinä paikassa,
rakastumisena uudelleen elämään ja omaan kehoon.
Rabbina ja hengellisenä ihmisenä,
joka keikkui mielen ja kehon, elämän ja kuoleman välillä,
halvaus avasi hänelle uuden tietoisuuden.
Hän ymmärsi, ettei hänen enää tarvitse
jumaluutta löytääkseen,
etsiskellä aineellisen tuolta puolen.
"Paratiisi on tässä kehossa.
Se on tässä maailmassa," hän sanoi.
Nukuin isäni vieressä ensimmäiset neljä kuukautta,
ja huolehdin niin paljon kun pystyin
hänen pienimmistäkin epämukavuuksistaan,
ja ymmärsin ihmisen syvän pelon,
ettei pysty hälyttämään apua.
Äitini, sisareni, veljeni ja minä,
me ympäröimme hänet parantavaan koteloon.
Meistä tuli hänen puhetorvensa,
vietimme tuntikausia joka päivä luetellen aakkosia,
kun hän kuiskasi takaisin saarnoja
ja runoja räpyttämälllä silmiään.
Hänen huoneestaan tuli parantava temppelimme.
Hänen sänkynsä vierustasta tuli paikka heille,
jotka etsivät neuvoja ja henkistä opastusta, ja kauttamme
isäni pystyi puhumaan
ja ylentämään mieliä,
kirjain kirjaimelta,
räpäys räpäykseltä.
Kaikesta maailmassamme tuli hidasta ja lempeää,
vuodeosaston häly, draama ja kuolema
vaimenivat taustalle.
Luen teille ensimmäiset asiat,
jotka litteroimme aivohalvausta seuranneella viikolla.
Hän laati kirjeen,
joka oli osoitettu hänen synagogansa seurakunnalle,
se päättyi seuraaviin riveihin:
"Kun niskassani räjähti,
astuin toiseen ulottuvuuteen:
järjestäytymättömään, planeettojen väliseen alkutilaan.
Universumit avautuvat ja sulkeutuvat alituiseen.
On paljon alemmalla tasolla olevia,
jotka lopettavat kasvamisen.
Viime viikolla minut saatettiin niin alas,
mutta tunsin isäni käsivarret ympärilläni,
ja isäni toi minut takaisin."
Silloin kun emme olleet hänen äänensä,
olimme hänen jalkansa ja kätensä.
Liikuttelin niitä samoin kuin tiesin, että olisin halunnut
omia käsiäni ja jalkojani liikuteltavan,
jos ne olisivat paikoillaan koko päivän.
Muistan kun pidin hänen sormiaan kasvojeni lähettyvillä,
taivuttelin jokaista niveltä pitääkseni ne pehmeinä ja notkeina.
Pyysin häntä kerta toisensa jälkeen
kuvittelemaan liikkeen,
katsomaan sisäisin silmin kun sormi taipuu
ja ojentuu, ja seuraamaan kuvitelmaa
mielessään.
Sitten eräänä päivänä näin sivusilmälläni
hänen kehonsa kiemurtelevan kuin käärme,
tahaton kouristus kulki hänen
raajoissaan.
Aluksi luulin, että se oli vain omaa kuvitelmaani,
olin käyttänyt niin paljon aikaa huolehtiessani hänen kehostaan,
että halusin epätoivoisesti nähdä siinä edes jonkin itsenäisen reaktion.
Mutta hän kertoi tuntevansa kihelmöintiä,
sähköisiä kipinöitä,
aivan hänen ihonsa pinnan alla.
Seuraavina viikkoina hänen lihaksissaan
alkoi tuntua aavistuksen lihasvastusta.
Yhteyksiä oli syntynyt.
Keho oli hitaasti ja lempeästi heräämässä,
raaja raajalta, lihas lihakselta,
nykäys nykäykseltä.
Dokumenttivalokuvaajana
tunsin tarvetta kuvata
hänen jokaisen liikahduksensa,
kuin vastasyntyneen äiti.
Kuvasin hänen ensimmäisen omin voimin ottamansa henkäyksen,
juhlahetken sen jälkeen kun hän osoitti
lihasvastusta ensimmäistä kertaa,
uudet mukautetut teknologia, jotka toivat
hänelle enemmän riippumattomuutta.
Kuvasin hoitoa ja rakkautta,
jotka ympäröivät häntä.
Mutta kuvani kertoivat vain ulkoisen tarinan
miehestä makaamassa sairaalan sängyssä
hengityskoneeseen kytkettynä.
En pystynyt kuvaamaan hänen sisäistä tarinaansa,
joten aloin etsiä uutta visuaalista kieltä,
joka pyrkisi kuvaamaan hänen
hetkellisiä henkisiä kokemuksiaan.
Lopuksi haluan jakaa kanssanne
videon sarjasta, jota olen työstänyt,
ja joka pyrkii kuvaamaan välitilan hitautta,
jonka isäni on kokekunut.
Kun hän alkoi saada takaisin hengityskykyään,
aloin nauhoittaa hänen ajatuksiaan,
ja videossa kuuluva ääni
on hänen omansa.
(Video) Ronnie Cahana: Sinun täytyy uskoa
olet halvaantunut
neliraajahalvaantuneen
osassa.
MInä en.
Mielessäni
ja unissani
joka yö
minä, Chagagall-mies, liihottelen
kaupungin yllä
pyörin ja kiepun
varpaani suutelevat lattiaa.
Ihmistä ei ole
ilman liikettä.
Kaikki on liikkeessä.
Sydän pumppaa.
Keho kohoilee.
Suu liikkuu.
Me emme koskaan seisahdu.
Elämä kulkee riemukkaasti ylös ja alas.
Kitra Cahana: Useimmilla meistä
lihakset alkavat nykiä ja liikkua
paljon ennen kuin olemme tietoisia,
mutta isäni kertoo, että hän on etuoikeutettu
elämään ihmiskokemuksen
äärirajoilla.
Kuin astronautti, joka näkee perspektiivistä,
jonka vain harvat meistä pääsevät jakamaan,
hän ihmettelee ja katselee
kuin ottaisi ensi henkäyksiään
ja haaveilee ryömivänsä takaisin kotiin.
Näin alkaa elämä 57-vuotiaana, hän sanoo.
Taaperolla ei ole asennetta olemassaoloonsa,
mutta mies jatkaa sitkeästi maailmassaan päivästä toiseen.
Vain harva meistä kohtaa fyysisiä rajoituksiaan
siinä määrin kuin isäni,
mutta meillä kaikilla on halvaantumisen
hetkiä elämässämme.
Minä kohtaan toistuvasti seiniä,
jotka tuntuvat ylitsepääsemättömiltä
mutta isäni väittää,
ettei ole umpikujia.
Sen sijaan hän kutsuu minut paranemisen avaruuteensa
antamaan parasta itsestäni,
ja hän antaa parastaan minulle.
Hänelle halvaantuminen oli avautuminen.
Se oli mahdollisuus toipua,
herättää uudelleen elämän voima,
olla hiljaa itsekseen tarpeeksi pitkään
niin, että rakastuu koko
luomisen jatkumoon.
Nykyisin isäni ei ole enää suljettuna itseensä.
Hän liikuttaa kaulaansa vaivattomasti,
hänen ruokintaletkunsa on poistettu,
hän hengittää omilla keuhkoillaan,
puhuu hitaasti omalla hiljaisella äänellään,
ja hän työskentelee joka päivä
saadakseen lisää liikettä halavaantuneeseen kehoonsa.
Mutta työ ei tule koskaan valmiiksi.
Kuten hän sanoo: "Asun rikkinäisessä maailmassa,
jossa on pyhää työtä tehtäväksi."
Kiitos.
(Suosionosoituksia)