Puno slušamo o tome kako društveni mediji osnažuju prosvjedovanje
i to je istina,
ali nakon više od desetljeća
proučavanja i sudjelovanja u raznim društvenim pokretima
shvatila sam
da tehnologija koja osnažuje društvene pokrete također
ih može, paradoksalno, oslabiti.
To nije neizbježno, ali da bi se prevladalo, potrebno je uroniti
u ono što dugoročno osigurava uspjeh.
Lekcije se primjenjuju u mnogim domenama.
Na primjer, prosvjed u turskom Gezi Parku u srpnju 2013. godine,
koji sam proučavala na terenu.
Twitter je bio ključan za njegovu organizaciju.
Bio je posvuda u parku -- zajedno sa suzavcem.
Nije bio potpuno visokotehnološki.
Ali ljudi su se u Turskoj već naviknuli na moć Twittera
zbog nesretnog incidenta od prije godinu dana
kada su vojni zrakoplovi bombardirali i ubili
34 kurdska krijumčara u blizini granice,
a turski su mediji potpuno cenzurirali ovu vijest.
Urednici su sjedili u redakcijama
i čekali da im vlada kaže što činiti.
Jedan frustrirani novinar to više nije mogao podnijeti.
Kupio si je avionsku kartu
i otišao u selo gdje se to dogodilo.
Bio je suočen sa sljedećim:
red lijesova spuštao se s brda, rođaci žaluju.
Kasnije mi je rekao da je bio preplavljen osjećajima
i nije znao što učiniti
pa je izvadio telefon,
kao što je bilo tko mogao učiniti,
uslikao ovo i stavio ju na Twitter.
i voila, slika je obišla svijet,
uništila cenzuru i prisilila masovne medije da izvijeste o tome.
Kada su se, godinu kasnije, dogodili prosvjedi u Geziju
počelo je kao prosvjed protiv uništavanja parka, ali
postao je prosvjed protiv autoriteta.
Nije iznenađujuće da su i njih mediji cenzurirali,
ali nekad je bilo smiješno.
Kada je sve postalo intenzivno,
međunarodni je CNN izvještavao uživo iz Istanbula,
a CNN Turske prikazivao dokumentarac o pingvinima.
Volim dokumentarce o pingvinima, ali to nije bila vijest dana.
Ljutit gledatelj spojio je ekrane i uslikao ovu fotografiju
koja je također obišla svijet
i od onda ljudi turske medije nazivaju pingvinskim medijima. (Smijeh)
Ali, ovaj su put ljudi znali što činiti.
Izvadili su mobitele i tražili prave vijesti.
Štoviše, znali su da moraju otići u park i fotografirati i sudjelovati i
podijeliti to putem društvenih medija.
Digitalna je povezanost korištena za sve, od hrane do donacija.
Sve je, djelomično, bilo organizirano uz pomoć novih tehnologija.
Korištenje interneta za mobiliziranje i objavljivanje prosvjeda
poprilično je staro.
Sjećate se Zapatista,
ustanka seljaka u južnoj Chiapas regiji Meksika
koji je vodio maskirani, karizmatični pušač Subcomandante Marcos?
To je vjerojatno bio prvi pokret koji
je dobio pažnju svijeta zahvaljujući Internetu.
Ili, Seattle 1999. godine,
kada su multinacionalna nastojanja usmjerila pažnju svijeta na ono što je
tada bila nepoznata organizacija, Svjetsku trgovinsku organizaciju,
također koristeći digitalnu tehnologiju kako bi im pomogli pri organizaciji.
I u novije doba, pokreti
koji su potresali razne zemlje:
ustanak Arapa iz Bahreina, Tunisa, Egipta i dalje;
"gnjevni" u Španjolskoj, Italiji, Grčkoj; prosvjedi u Gezi Parku;
Tajvan, "EuroMaidan" u Ukrajini; Hong Kong.
A tu su i nedavne inicijative, poput hashtagova #BringBackOurGirls.
U današnje vrijeme mreža tweetova može pokrenuti globalnu kampanju.
Facebook stranica može postati središte ogromne mobilizacije.
Nevjerojatno.
Ali razmislite o ovome što sam spomenula.
Ono što se moglo postići, ono što je proizašlo
nije proporcionalno veličini i energiji koju su pokrenuli.
Nada koju su pobudili nije u skladu s onim
što je bio krajnji rezultat.
I tu se nameće pitanje:
Ako digitalna tehnologija olakšava razne pokrete,
zašto nisu vjerojatniji uspješni rezultati?
Prihvaćajući digitalne platforme u aktivizmu i politici možda
propuštamo dobrobiti koje pruža organizacija na teži način.
Vjerujem da je tako.
Vjerujem da je to otprilike ovako:
lakša mobilizacija ne znači nužno lakše postizanje ciljeva.
Da budem jasna,
tehnologija osnažuje u više načina.
Vrlo je moćna.
U Turskoj sam gledala kako četiri mlada studenta
organiziraju mrežu gradskih novinara 140Journos
koja je postala središte za necenzurirane vijesti u zemlji.
U Egiptu sam vidjela kako četvero mladih ljudi koristi digitalnu povezanost za
organiziranje zaliha i logistike za deset poljskih bolnica,
što su jako velike operacije,
tijekom velikih sukoba blizu Tahrir trga 2011. godine.
Pitala sam pokretača te inicijative, koju su nazvali Tahrir Supplies,
koliko mu je trebalo od ideje do trenutka kada je počeo s radom.
"Pet minuta", odgovorio je. Pet minuta.
Nije imao iskustva u logistici.
Ili, sjetite se pokreta Occupy koji je potresao svijet 2011. godine.
Počeo je jednim e-mailom
iz časopisa Adbusters koji je poslan 90000 pretplatnika na njega.
Otprilike dva mjeseca kasnije
u SAD-u je bilo 600 okupacija i prosvjeda.
Manje od mjesec dana nakon prve fizičke okupacije u Zuccotti parku
održan je globalni prosvjed u 82 zemlje i 950 gradova.
Bio je to jedan od najvećih globalnih prosvjeda ikad.
Usporedite to s Pokretom za građanska prava u Alabami 1955. godine koji
se suprotstavio segregacijskom sustavu autobusa.
Pripremali su se godinama
i odlučili da je došlo vrijeme za akciju
nakon uhićenja Rose Parks.
Ali kako obznaniti da
će sutra započeti bojkot
ako nemate Facebooka, SMS-ova ni Twittera?
Morali su ispisati 52000 letaka
tako što su se ušuljali u sveučilište
i potajno radili cijelu noć.
Zatim su pomoću 68 Afroameričkih ogranizacija
pročešljali grad kako bi ručno podijelili te letke.
Logistički su zadaci bili obeshrabrujući jer se radilo o siromašnim ljudima.
Morali su ići na posao neovisno o bojkotu
tako da je organiziran prijevoz,
opet tako što su se sastali.
Bez SMS-ova, Twittera, Facebooka.
Neprestano su se morali nalaziti kako bi održavali prijevoz.
Danas bi to bilo puno lakše.
Stvorili bismo bazu podataka, dostupne i potrebne vožnje,
bazu bismo koordinirali i koristili SMS-ove.
Gotovo se uopće ne bismo morali nalaziti.
Ali opet, razmislite o ovome:
Pokret za građanska prava u Sjedinjenim Državama
prolazio je mnoge političke prijetnje,
suočio se s gušenjem i prevladao ga, izborio se za razne političke ustupke,
prošao i uveo inovacije kroz rizike.
Usporedimo to s Occupy pokretom. Tri godine nakon početka
globalnog razgovora o nejednakosti
politike koje su ga pokrenule još su uvijek na snazi.
Europu su potresli prosvjedi protiv mjera štednje,
ali ništa se nije promijenilo.
Prihvaćajući te tehnologije,
je li moguće da previdimo neke dobrobiti sporoga i održivoga?
Kako bih to razumjela,
vratila sam se u Tursku godinu dana nakon prosvjeda u Geziju
i intervjuirala razne ljude,
od aktivista do političara,
iz vladajuće i opozicijske stranke i pokreta.
Prosvjednici su očajavali.
Bili su frustrirani
jer su postigli puno manje od očekivanog.
To je potvrdilo ono što sam čula od mnogih
prosvjednika diljem svijeta.
Shvatila sam da je dio problema to
što su današnji prosvjedi postali kao osvajanje Mt. Everesta
uz pomoć 60 sherpa,
a internet je naš sherpa.
Biramo kraći put,
a ne nalazimo zamjenu za dobrobiti sporijeg načina.
Zato što, znate,
posao potreban za organizaciju
svih tih zastrašujućih, mučnih logističkih zadataka
nije samo pokrio te zadatke
već je stvorio tip organizacije koja je mogla kolektivno razmišljati
i zajedno donositi teške odluke,
stvarati konsenzuse i inovacije, a možda i ono važnije,
zajedno prolaziti različitosti.
Kada pogledate Marš na Washington 1963. godine,
kada pogledate tu sliku
marša na kojem je Martin Luther King održao svoj slavni
"Imam san" govor, 1963.,
ne vidite samo marš i ne čujete samo moćan govor
već vidite i mukotrpan, dugotrajan trud koji je uložen u taj marš.
I ako ste osoba na položaju,
shvaćate da morate uzeti u obzir sposobnost koju marš predstavlja,
ne samo taj marš, nego i kapacitete koje on predstavlja.
Usporedimo to s globalnim marševima Occupy pokreta
koji su organizirani u 2 tjedna
i ispoljavaju nezadovoljstvo,
ali ne vidi se dugoročnost.
Pokret za građanska prava taktično je krenuo od
bojkota do formiranja ljudskih ograda, marševa do putnika slobode.
Današnji se pokreti brzo pojavljuju bez organizacijske baze koja im
može omogućiti opstanak.
Izgledaju kao početnici koji su postali poznati,
a ne znaju što dalje učiniti,
i rijetko se mogu taktički prilagoditi
jer nemaju dubinu kapaciteta
da se nose s takvim prijelazom.
Da nešto razjasnim: ne radi se o umnožavanju.
Radi se o sposobnosti zajedničkog rada, kolektivnog razmišljanja,
a to se može izgraditi s vremenom uz puno truda.
Da to sve shvatim,
intervjuirala sam vođu iz vladajuće stranke u Turskoj
i pitala ga kako on to radi.
I oni puno koriste digitalnu tehnologiju, tako da očito nije stvar u tome.
U čemu je onda tajna?
Otkrio mi je.
Rekao je da ključ uspjeha leži u tome da nikada ne pije čaj sa šećerom.
Pitala sam ga kakve to ima veze s bilo čime.
Odgovorio mi je da se njegova stranka priprema za iduće izbore
dan nakon posljednjeg
i da provodi dane sastajući se s glasačima u njihovim domovima,
na vjenčanjima, obredima obrezivanja
i onda se nađe s kolegama i uspoređuju iskustva.
Svi ti sastanci svakog dana, a čaj mu ponude na svakom
i ne smije ga odbiti jer bi to bilo nepristojno,
ne može staviti kocku šećera u svaku šalicu čaja
jer bi to bilo mnogo kilograma šećera, toliko da im ne zna ni broja,
i tada sam shvatila zašto tako brzo govori.
Sastali smo se popodne kada je već popio puno kofeina.
Ali njegova je stranka dobila dva izbora
u godini Gezi prosvjeda i to s uvjerljivom prednošću.
Vlade imaju razne resurse kojima raspolažu.
Ne radi se o istoj igri, ali različitosti su poučne.
I kao sve ovakve priče, ne radi se samo o tehnologiji.
Radi se o tome što nam ona dopušta, a što odgovara onome što želimo učiniti.
Današnji društveni pokreti žele djelovati neformalno.
Ne žele institucionalno vodstvo.
Ne žele se miješati u politiku jer se boje korupcije i suradnje.
I u pravu su.
U mnogim se zemljama guše moderni predstavnici demokracije
zbog moćnih interesa.
Ali takvo djelovanje otežava
dugoročnu održivost i smanjuje nadmoć nad sustavom,
što vodi do odustanka frustriranih prosvjednika
i još veće korumpiranosti politike.
Politika i demokracija su sputane bez djelotvornih izazova
jer su uzroci modernih pokreta ključni.
Klimatske nam promjene dolaze.
Nejednakost guši ljudski napredak, potencijal i ekonomiju.
Mnoge zemlje guši diktatorstvo.
Pokreti moraju biti djelotvorniji.
Neki ljudi smatraju da je problem
današnjih pokreta taj što pokretači ne riskiraju kao prije,
a to nije istina.
Gezi, Tahrir i posvuda
vidjela sam da ljudi riskiraju živote i sve što imaju.
Također nije istina što tvrdi Malcolm Gladwell,
a to je da su virtualne veze današnjih prosvjednika slabe.
Nije, zato što oni dolaze na prosvjede, baš kao i prije,
s prijateljima,
i nekada se povezuju s drugima i to potraje cijeli život.
Još viđam prijatelje koje sam upoznala
u onim Zaptista-sazvanim globalnim prosvjedima prije više od 10 godina,
a veze između stranaca nisu beskorisne.
Kada su bacali suzavac na mene u Geziju,
pomogli su mi ljudi koji me ne znaju, pomagali su jedni drugima, a ne bježali.
U Tahriru sam vidjela prosvjednike
koji su davali sve od sebe da zaštite druge prosvjednike.
Buđenje pomoću digitalizacije je super
jer je promjena načina razmišljanja temelj za promjenu politike.
Današnji se pokreti moraju brzo razvijati
i naučiti kako kolektivno razmišljati,
razviti jake prijedloge za politiku, stvarati konsenzuse,
shvatiti političke korake i kako njima ostvariti nadmoć
jer sama dobra namjera, hrabrost i žrtva
neće biti dovoljne.
A mnogo se pokušava.
U Novom Zelandu skupina mladih razvija platformu Loomio
za sudjelovanje u donošenju odluka.
U Turskoj 140Journos održavaju programerski maraton
i time podržavaju zajednice i gradske novinare.
U Argentini besplatna platforma DemocracyOS
omogućuje sudjelovanje u parlamentu i političkim strankama.
Sve je to sjajno, ali treba nam više
jer odgovor neće biti samo bolje online donošenje odluka
jer, da bismo unaprijedili demokraciju, moramo napredovati na svim razinama,
od ogranizacijske, političke do društvene.
Jer, za dugoročan uspjeh
nekad moramo piti čaj bez šećera
dok smo na Twitteru.
Hvala.
(Pljesak)