אז לאחרונה, שמענו הרבה על איך המדיה החברתית עוזרת לחזק מחאה,
וזה נכון,
אבל אחרי יותר מעשור
של חקר והשתתפות בהרבה תנועות חברתיות,
הבנתי
שהדרך בה טכנולוגיה מחזקת תנועות חברתיות
יכולה גם באופן פרדוקסלי להחליש אותן.
זה לא בלתי נמנע, אבל להתגבר על זה דורש לצלול עמוק
למה שהופך את ההצלחה לאפשרית בטווח הארוך.
והשיעור רלוונטי במגוון נושאים.
עכשיו, קחו את מחאת פארק גזי בטורקיה, ביולי 2013.
שחזרתי לחקור בשדה.
טוויטר היה המפתח לארגון שלה.
זה היה בכל מקום בפארק -- ובכן, יחד עם הרבה גז מדמיע.
זה לא היה הכל הייטק.
אבל האנשים בטורקיה כבר התרגלו לכוח של טוויטר
בגלל תקרית אומללה בערך שנה לפני כן
כשמטוסי קרב הפציצו והרגו
34 מבריחים כורדים ליד גבול האזור,
והמדיה הטורקית צינזרה לגמרי את החדשות.
העורכים ישבו בחדרי החדשות שלהם
וחיכו לממשלה שתגיד להם מה לעשות.
עיתואני מתוסכל אחד לא היה יכול לסבול את זה יותר.
הוא רכש כרטיס טיסה בעצמו,
וטס לכפר שבו זה התרחש.
והוא עמד מול הסצנה הזו:
שורה של ארונות מתים יורדים מהגבעה, קרובים מיללים.
לאחר מכן הוא אמר לי כמה קשה הוא הרגיש,
ולא ידע מה לעשות,
אז הוא הוציא את הטלפון שלו,
כמו שכל אחד היה עושה,
וצילם את התמונה ההיא וצייץ אותה.
והנה, התמונה הפכה לויראלית
ושברה את הצנזורה והכריחה את המדיה לסקר את זה.
אז, כששנה לאחר מכן, התרחשה מחאת גזי בטורקיה,
זה התחיל כמחאה נגד מחיקה של הפארק,
אבל הפכה למחאה נגד השלטון.
זה לא היה מפתיע שהמדיה צינזרה אותה,
אבל היא הפכה מעט מגוכחת לעיתים.
כשדברים היו כל כך אינטנסיביים,
כש CNN הבין לאומית שידרה חי מאיסטנבול,
CNN טורקיה שידרה סרט דוקומנטרי על פנגווינים.
עכשיו, אני אוהבת סרטים דוקומנטרים על פינגווינים, אבל אלו לא היו החדשות.
ופה צופה זועם שם את שני המסכים שלו יחד וצילם תמונה,
וגם היא הפכה לויארלית,
ומאז, אנשים קוראים למדיה הטורקית מדיית הפינגווינים. (צחוק)
אבל הפעם, אנשים ידעו מה לעשות.
הם פשוט לקחו את הטלפונים שלהם וצילמו את החדשות האמיתיות.
וטוב יותר, הם ידעו ללכת לפארק ולצלם את המשתתפים
ולשתף יותר במדיה החברתית.
חיבוריות דיגיטלית היתה בשימוש להכל מאוכל לתרומות.
הכל היה מאורגן חלקית בעזרת הטכנולוגיות החדשות האלו,
ושימוש באינטרנט כדי לגייס ולפרסם מחאות
למעשה מגיע מהעבר הרחוק.
זוכרים את הזאפטיסטים,
התקוממות האיכרים באזור הדרומי צ'אפס במקסיקו
שהובל על ידי מרכוס סגן המפקד הכריזמטי עם המסכה והמקטרת?
זו היתה כנראה התנועה הראשונה
שקיבלה תשומת לב גלובלית תודות לאינטרנט.
או חשבו על סיאטל ב 99,
כשמאמץ שורשי בין לאומי הביא לתשומת הלב הגלובלית
את מה שהיה אז ארגון חשאי, ארגון הסחר העולמי,
גם על ידי שימוש בטכנולוגיות דיגיטליות כדי לעזור בהתארגנות.
ויותר לאחרונה, תנועה אחרי תנועה
ניערה מדינה אחרי מדינה:
ההתקוממות הערבית מבחריין לטוניסיה למצרים ועוד;
אינדוגנדוס בספרד, איטליה, יוון; מחאת פארק גזי;
טאיוון, יורומדיאן באוקראינה; הונג קונג.
וחשבו על יוזמות יותר עדכניות, כמו ההאשטאג #BringBackOurGirls.
כיום, רשת של ציוצים יכולה לשחרר קמפיין מודעות גלובלית.
דף פייסבוק יכול להפוך למרכז של תנועה אדירה.
מדהים.
אבל חשבו על הרגעים שכרגע הזכרתי.
ההשגים שהם היו מסוגלים להשיג, התוצאות שלהם,
הם לא באמת פרופורציונליים לגודל ולאנרגיה שהם השרו.
התקוות שהם העלו בצדק לא באמת משתוות
על ידי מה שהן היו מסוגלות לקבל כתוצאה בסוף.
וזה מעלה שאלה:
כשהטכנולוגיה הדיגיטלית עושה דברים לקלים יותר לתנועות,
למה תוצאות מוצלחות לא הפכו גם הן לאפשריות יותר?
בקבלת הפלטפורמות הדיגיטליות לאקטיביזם ופוליטיקה,
האם אנחנו מפספסים כמה מהתועלות של לעשות דברים בדרך הקשה?
עכשיו, אני מאמינה שכן.
אני מאמינה שחוק האצבע אומר:
קל יותר לשנע לא תמיד אומר קל יותר להשיג השגים.
עכשיו, כדי להיות ברורה,
טכנולוגיה כן נותנת כוח בדרכים מרובות.
זה מאוד חזק.
בטורקיה, צפיתי בארבעה סטודנטים צעירים במכללה
מארגנים רשת עיתונות כלל ארצית של אזרחים שנקראה 140 ג'ורנוס
שהפכה למרכז חדשות לא מצונזרות במדינה.
במצריים, ראיתי ארבעה צעירים אחרים שמשתמשים בקישוריות דיגיטלית
לארגן את המצרכים והלוגיסטיקה ל 10 בתי חולים ארעיים,
מבצע מאוד גדול,
במהלך ההתנגשויות המאסיביות ליד כיכר תחריר ב 2011.
ושאלתי את המייסד של המאמץ, שנקרא אספקת תחריר,
כמה זמן לקח לו לעבור ממצב שהיה לו רעיון עד שהוא התחיל.
"חמש דקות," הוא אמר, חמש דקות.
ולא היתה לו הכשרה או רקע בלוגיסטיקה.
או חשבו על תנועת אוקיופיי שהרעידה את העולם ב 2011.
היא התחילה באימייל יחיד
ממגזין, אדבסטרס, ל 90,000 מנויים ברשימה שלהם.
בערך חודשיים אחרי האימייל הזה,
היו בארצות הברית 600 כיבושים ומחאות.
פחות מחודש לאחר הכיבוש הפיזי הראשון בפארק זוקוטי,
מחאה גלובלית נערכה בבערך 82 מדינות, 950 ערים.
זו היתה אחת המחאות הגלובליות הכי גדולות שאי פעם אורגנו.
עכשיו, השוו אותה למה שתנועת הזכויות האזרחיות היתה צריכה לעשות באלבמה ב 1955
כדי למחות על ההפרדה הגזענית במערכת האוטובוסים, עליה הם רצו לעשות חרם.
הם התכוננו שנים רבות
והחליטו שהגיע הזמן להכנס לפעולה
אחרי שרוזה פארקס נעצרה.
אבל איך אתם מפיצים את המילה --
מחר אנחנו עומדים להתחיל בחרם --
כשאין לכם פייסבוק, מסרונים, טוויטר, שום דבר מזה?
אז הם היו צריכים להדפיס 52,000 עלונים
על ידי התגנבות לתוך חדר השכפול של האוניברסיטה
ולעבוד כל הלילה בחשאיות.
אז הם השתמשו ב 68 הארגונים האפרו אמריקאים
שרשתו את העיר כדי לחלק את העלונים האלה ביד.
והמטלות הלוגיסטיות היו מפחידות, מפני שאלה היו אנשים עניים.
הם היו צריכים ללכת לעבודה, חרם או לא,
אז הם ארגנו הסעות משותפות ענקיות,
שוב בפגישות.
ללא מסרונים, ללא טוויטר, בלי פייסבוק.
הם היו חייבים להפגש כמעט כל הזמן כדי לשמור על ההסעות עובדות.
היום, זה היה הרבה יותר קל.
היינו יכולים ליצור מאגר מידע, הסעות זמינות ואיזה הסעות נדרשות,
מתאמים את מאגר המידע, ומשתשים במסרונים.
לא היינו צריכים להפגש כל כך הרבה.
אבל שוב, חשבו על זה:
תנועת הזכויות האזרחיות בארצות הברית
ניווטה שדה מוקשים של סכנות פוליטיות,
ועמדו בפני דיכוי והצליחו, זכו ברוב שינויי המדיניות,
ניווטו וחדשו דרך סיכונים.
בניגוד, שלוש שנים אחרי שאוקיופיי הציתה
את השיח הגלובלי בנוגע לאי שיוויון,
המדיניות שתדלקה אותו עדיין קיימים.
ארופה גם טולטלה על ידי המחאות נגד הצנע,
אבל היבשת לא שינתה כיוון.
בקבלת הטכנולוגיות האלו,
האם אנחנו מתעלמים מכמה מהתועלות של איטי ומתמשך?
כדי להבין את זה,
חזרתי לטורקיה בערך שנה אחרי מחאת גזי
וריאיינתי מגוון אנשים,
מאקטיביסטים לפוליטיקאים,
גם ממפלגת השלטון וגם מהאופוזיציה ותנועות מתנגדות.
מצאתי שמוחי גזי היו נואשים.
הם היו מתוסכלים,
והם השיגו הרבה פחות ממה שהם קיוו להשיג.
מה ששמעתי מסביב לעולם הדהד
מהרבה אנשי מחאה אחרים איתם אני בקשר.
והבנתי שחלק מהבעיה
זה שהמחאות היום הפכו מעט כמו לטיפוס על הר אוורסט
עם עזרה של 60 שרפות,
והאינטרנט הוא השרפה.
מה שאנחנו עושים זה לקחת את המסלולים המהירים
ולא להחליף את התועלות של העבודה האיטית יותר.
מפני, שאתם מבינים,
סוג העבודה שנכנסה לארגון
כל המשימות הלוגיסטיות המאיימות והמעייפות האלה
לא רק טיפלו במשימות האלה,
הן גם יצרו סוג של ארגון שיכל לחשוב יחד קולקטיבית
ולהגיע להחלטות קשות יחד,
ליצור קונצנזוס ולחדש, ואולי אפילו יותר חשוב,
להמשיך יחד דרך ההבדלים.
אז כשאתם רואים את הצעדה לוושינגטון הזו ב 1963,
כשאתם מביטים בתמונה הזו,
זו הצעדה בה מרטין לותר קינג נשא את נאום
"יש לי חלום" המפורסם, 1963,
אתם לא רואים רק צעדה ואתם לא רק שומעים נאומים חזקים,
אתם גם רואים את העבודה הקשה הארוכה שהושקעה בצעדה הזו.
ואם אתם בשלטון,
אתם מבינים שאתם צריכים לקחת ברצינות את היכולת שאותתה על ידי הצעדה,
לא רק הצעדה, אלא היכולת שהועברה על ידי הצעדה הזו, ברצינות.
בניגוד גמור, כשאתם מביטים בצעדות הגלובליות של אוקיופיי
שאורגנו בשבועיים,
אתם רואים הרבה חוסר שביעות רצון,
אבל אתם לא בהכרח רואים את השיניים שיכולות לנשוך בזמן הארוך.
וחשוב מאוד, תנועת זכויות האזרח חידשה טקטית
מחרמות להשקת ישיבות התנגדות להפגנות לצעדות לנסיעות חופש.
התנועות של היום גדלות מהר מאוד בלי הבסיס הארגוני
שיכול לקחת אותן דרך האתגרים.
הן מרגישות מעט כמו סטארטאפים שגדלו מאוד
בלי לדעת מה לעשות הלאה,
והן לעיתים רחוקות מצליחות להסיט טקטית
מפני שאין להן את העומק של היכולת
לעבור כאלה שינויים.
עכשיו, אני רוצה להבהיר: הקסם הוא לא הדפוס.
הוא ביכולת לעבוד יחד, לחשוב יחד קולקטיבית,
מה שיכול להבנות רק במשך זמן עם הרבה עבודה.
כדי להבין את כל זה,
ראיינתי בכיר מהמפלגה השלטת בטורקיה,
ושאלתי אותו, "איך אתם עושים את זה?"
גם הם משתמשים בטכנולוגיה דיגיטלית באופן נרחב, אז זה לא זה.
אז מה הסוד?
ובכן, הוא אמר לי.
הוא אמר שהמפתח הוא שהוא לעולם לא שם סוכר בתה.
ואמרתי, איך זה קשור להכל?
ובכן, הוא אמר, המפלגה שלו מתחילה להתכונן לבחירות הבאות
ביום בהם נגמרות האחרונות,
והוא מבלה את כל היום כל יום בפגישות עם בוחרים בבתיהם,
במסיבות החתונה שלהם, בטכסי ברית,
ואז הוא נפגש אם העמיתים שלו כדי להשוות רשימות.
עם כל כך הרבה פגישות כל יום, עם תה מוצע בכל אחת מהן,
שהוא לא יכול לסרב לו, בגלל שזה יהיה לא מנומס,
הוא לא יכול לקחת אפילו קובית סוכר אחת לכוס תה ביום,
מפני שזה היה הרבה קילוגרמים של סוכר, הוא לא יכול אפילו לחשב כמה,
ובנקודה הזו הבנתי למה הוא דיבר כל כך מהר.
נפגשנו אחרי הצהרים, והוא כבר היה מלא קפאין.
אבל המפלגה שלו זכתה בשתי מערכות בחירות עיקריות
תוך שנה ממחאת גזי עם מרווחים נוחים.
עכשיו בברור, לממשלות יש משאבים שונים להביא לשולחן.
זה לא אותו משחק, אבל ההבדלים הם מאלפים.
וכמו כל הסיפורים האלה, זה לא סיפור רק של טכנולוגיה.
זה מה שטכנולוגיה מאפשרת לנו לעשות יחד עם מה שאנחנו רוצים לעשות.
התנועות החברתיות של היום רוצות לפעול באופן לא פורמלי.
הן לא רוצות הנהגה מוסדית.
הן רוצות להשאר מחוץ לפוליטיקה מפני שהן מפחדות משחיתות והתנגדות פנימית.
יש משהו בצורת החשיבה שלהן.
דמוקרטיות מייצגות מודרניות נחנקות בהרבה מדינות
על ידי אינטרסים חזקים.
אבל פעולה בדרך זו עושה את זה לקשה עבורם
להשאר במשך זמן ארוך ולהפעיל מנוף על המערכת,
מה שמוביל למפגינים מתוסכלים שנושרים,
ופוליטיקה אפילו יותר מושחתת.
ופוליטיקה ודמוקרטיה בלי אתגר אפקטיבי מקרטעת,
מפני שהמטרות שנתנו השראה לתנועות המודרניות האחרונות הן חיוניות.
שינוי אקלים מתגלגל לכיוונינו.
חוסר שיוויון חונק את הצמיחה והפוטנציאל וכלכלות.
שלטון הסמכותיות חונק הרבה מדינות.
אנחנו צריכים שתנועות יהיו יותר אפקטיביות.
עכשיו, כמה אנשים טענו שהבעיה היא
שהתנועות של היום לא נוצרות על ידי אנשים שלוקחים סיכונים כמו בעבר,
וזה לא נכון.
מגזי לתחריר למקומות אחרים,
ראיתי אנשים שמים את חייהם והפרנסה שלהם בסכנה.
זה גם לא נכון, כמו שמלקולם גלאדוול טען,
שהמוחים של היום יוצרים קשרים וירטואלים חלשים יותר.
לא, הם באים למחאות האלו, ממש כמו פעם,
עם החברים שלהם, רשתות קיימות,
ולפעמים הם יוצרים חברים חדשים לחיים.
אני עדיין רואה חברים שפגשתי
במחאות הגלובליות של הזאפטיסטה מלפני יותר מעשור,
והקשרים בין זרים הם לא חסרי ערך.
כשירו עלי גז מדמיע בגזי,
אנשים שלא הכרתי עזרו לי ואחד לשני במקום לברוח.
בתחריר, ראיתי אנשים, מפגינים,
עובדים ממש קשה כדי לשמור אחד על השני בטוחים ומוגנים.
ועליית המודעות הדיגיטלית היא נפלאה,
מפני ששינוי הדעת זה הבסיס של שינוי הפוליטיקה.
אבל תנועות היום חייבות לעבור מעבר להשתתפות בקנה מידה גדול ממש מהר
ולהבין איך לחשוב יחד קולקטיבית,
לפתח הצעות פוליטיות חזקות, ליצור קונסנזוס,
להבין את השלבים הפוליטיים ולהשתמש בהם ככוח,
מפני שכל הכוונות הטובות והאומץ וההקרבה בעצמן
לא יהיו מספיקות.
ויש הרבה מאמצים.
בניו זילנד, קבוצה של אנשים צעירים מפתחים פלטפורמה שנקראת לומיו
להגעה להחלטות השתתפותיות בקנה מידה.
בתורקיה, 140 ג'ורנוס מקיימים האקתונים
כך שהם תומכים בקהילות כמו גם בעיתונות אזרחית.
בארגנטינה, פלטפורמת קוד פתוח שנקראת דמוקרסי-אואס
מביאה השתתפות לפרלמנטים ומפלגות פוליטיות.
כל אלה נפלאים, ואנחנו צריכים עוד.
אבל התשובה לא תהיה רק החלטות מקוונות טובות יותר.
מפני שכדי לעדכן את הדמוקרטיה, אנחנו נצטרך לחדש בכל רמה,
מהארגונית לפוליטית לחברתית.
מפני שכדי להצליח בטווח הארוך,
לפעמים אתם צריכים תה בלי סוכר
יחד עם הטוויטר שלכם.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)