Vaša kompanija kreće u potragu da popuni otvorenu poziciju.
Prijave počinju da pristižu,
ustanovljeni su kvalifikovani kandidati.
Sada počinje odabir.
Osoba A: Vrhunski privatni univerzitet, prosek 10,00, besprekorna biografija,
odlične preporuke.
Sve same prave stvari.
Osoba B: državna škola, dosta uskakanja iz jednog u drugi posao,
čudni poslovi poput kasirke i kelnerice koja peva.
Ipak, setite se - obe osobe su kvalifikovane.
Pa, pitam vas:
koga ćete odabrati?
Moje kolege i ja skovali smo vrlo zvanične nazive
za opisivanje dve različite kategorije kandidata.
Osobu A nazivamo „zlatna kašika“ -
to je ona koja je očigledno imala prednost i bila predodređena za uspeh.
A osobu B nazivamo „borac“ -
to je ona koja je morala da se bori sa neverovatnim izgledima
da bi stigla do istog mesta.
Upravo ste čuli direktora ljudskih resursa kako govori o ljudima
kao o zlatnim kašikama i borcima -
(Smeh)
što nije baš politički korektno i zvuči pomalo kao osuđivanje.
No, pre nego što mi bude oduzet sertifikat za ljudske resurse -
(Smeh)
dozvolite da objasnim.
Biografija iznosi priču.
Tokom godina, saznala sam nešto o ljudima
čija iskustva izgledaju kao jorgan od zakrpa,
što čini da zastanem i lepo razmislim o njima
pre nego što odbacim njihove biografije.
Nizovi čudnih poslova mogu nagoveštavati
nedoslednost, nedostatak fokusa, nepredvidivost,
ili mogu ukazivati na posvećenu borbu sa preprekama.
U najmanju ruku, borac zaslužuje intervju.
Da razjasnim,
nemam ništa protiv zlatne kašike;
za upis i diplomiranje na elitnom univerzitetu
potrebno je mnogo napornog rada i podnošenja žrtve.
Međutim, ako vam je žitav život skrojen ka uspehu,
kako ćete izdržati teška vremena?
Jedan čovek kog sam zaposlila smatrao je, pošto je pohađao elitni univerzitet,
da su mu određeni zadaci ispod časti,
poput privremenog ručnog rada da bi bolje razumeo funkcionisanje.
Na kraju je dao otkaz.
Međutim, sa druge strane,
šta se događa kada vam je ceo život predodređen za neuspeh,
a zapravo uspete?
Želim da vas podstaknem da intervjuišete borca.
Znam dosta o ovome jer sam i ja borac.
Pre mog rođenja,
mom ocu je dijagnostikovana paranoidna šizofrenija
i nije mogao da zadrži posao uprkos svojoj briljantnosti.
Naš život je bio jednim delom „Let iznad kukavičjeg gnezda“,
delom „Buđenja“
i delom „Blistavi um“.
(Smeh)
Ja sam četvrto od petoro dece koje je odgajila samohrana majka
u surovom naselju Bruklin u Njujorku.
Nikada nismo imali dom, auto, mašinu za pranje veša,
a nismo imali čak ni telefon većim delom mog detinjstva.
Stoga sam bila veoma motivisana
da razumem odnos uspeha u poslu i boraca,
jer je moj život lako mogao da ispadne sasvim drugačije.
Dok sam upoznavala uspešne poslovne ljude
i čitala profile moćnih rukovodilaca,
primetila sam nešto zajedničko.
Mnogi među njima su doživeli rane poteškoće,
počevši od siromaštva, napuštenosti,
smrti roditelja u ranom uzrastu,
pa sve do smetnji u učenju, alkoholizma i nasilja.
Konvencionalno mišljenje je bilo da trauma dovodi do stresa
i bilo je dosta naglaska na posledičnim disfunkcijama.
Međutim, tokom izučavanja disfunkcija, podaci su razotkrili neočekivani uvid:
da čak i najgore okolnosti mogu imati za rezultat razvoj i preobražaj.
Otkriven je izuzetan i kontraintuitivna pojava
koju naučnici nazivaju posttraumatskim razvojem.
U jednoj studiji osmišljenoj da proceni uticaj nepovoljnih okolnosti
na decu pod rizikom,
u podskupu od 698 dece
koja su iskusila najteže i najekstremnije uslove,
čitava jedna trećina je izrasla u osobu
koja vodi zdrav, uspešan i produktivan život.
Uprkos svemu i nasuprot neverovatnim izgledima, uspeli su.
Trećina.
Uzmite ovu biografiju.
Roditelji su ovog momka dali na usvajanje.
Nikada nije završio fakultet.
Neko vreme je menjao poslove,
boravio u Indiji godinu dana
i povrh svega, imao je disleksiju.
Da li biste zaposlili tog momka?
Njegovo ime je Stiv Džobs.
U istraživanju najuspešnijih preduzetnika sveta,
ispostavilo se da visok procenat ima disleksiju.
U SAD-u,
35 odsto izučavanih preduzetnika imalo je disleksiju.
Izuzetna stvar je da ti preduzetnici
koji prođu kroz posttraumatski razvoj
sada sagledavaju svoju smetnju u učenju
kao poželjnu teškoću koja im je obezbedila prednost
jer su postali bolji slušaoci i više su obraćali pažnju na detalje.
Oni ne misle da su to što jesu uprkos nedaćama;
oni znaju da su to što jesu zbog nedaća.
Prigrlili su svoju traumu i poteškoće
kao ključne elemente onoga što su postali
i znaju da bez tih iskustava
možda ne bi razvili snagu i istrajnost koja je bila potrebna
da bi postali uspešni.
Jednom od mojih kolega se život potpuno preokrenuo
kao posledica kulturne revolucije u Kini 1966. godine.
U 13. godini, njegovi roditelji su se preselili na selo,
škole su bile zatvorene
i ostao je sam u Pekingu da se stara sam o sebi do 16. godine,
kada je dobio posao u fabrici odeće.
Međutim, umesto da prihvati svoju sudbinu,
doneo je odluku da će nastaviti sa svojim formalnim obrazovanjem.
Jedanaest godina kasnije, kada su se političke prilike izmenile,
saznao je za veoma selektivan test za prijem studenata na univerzitet.
Imao je tri meseca da nauči čitav nastavni plan i program
za više razrede osnovne i srednju školu.
Svakoga dana bi došao kući iz fabrike,
odremao bi, učio do 4 ujutru, opet išao na posao
i ponavljao taj ciklus svakoga dana tokom tri meseca.
Učinio je to. Uspeo je.
Njegova posvećenost obrazovanju bila je nepokolebljiva
i nikada nije izgubio nadu.
Danas ima master diplomu,
a njegove ćerke imaju diplome Kornela i Harvarda.
Borce pokreće uverenje
da ste vi sami jedina osoba nad kojom imate punu kontrolu.
Kada stvari ne ispadnu dobro,
borci se zapitaju: „Šta mogu da uradim drugačije da proizvedem bolji rezultat?“
Borci imaju osećaj svrhe
koji ih sprečava da odustanu od sebe,
nešto poput toga da, ako ste preživeli siromaštvo, ludog oca i nekoliko pljački,
onda rezonujete: „Poslovni izazovi?
(Smeh)
Zaista?
Mačiji kašalj. Mogu ja to.“
(Smeh)
To me podseti - humor.
Borci znaju da se kroz humor prebrode teški periodi,
i da smeh pomaže da se promeni ugao sagledavanja.
Konačno, tu su odnosi.
Ljudi koji prevaziđu nedaće, to ne čine sami.
Negde usput,
oni pronađu ljude koji izvlače najbolje iz njih
i koji ulažu sebe radi njihovog uspeha.
Imati nekoga na koga možete računati šta god da se desi
je od suštinske važnosti za prevazilaženje nedaća.
Ja sam imala sreće.
Na svom prvom poslu po završenom fakultetu,
nisam imala auto, pa sam delila vožnju između dva mosta
sa ženom koja je bila asistent predsednika.
Posmatrala je kako radim,
podsticala me da se fokusiram na svoju budućnost
i da ne razmišljam o prošlosti.
Usput sam nailazila na mnogo ljudi koji su mi pružili
brutalno iskrene povratne informacije,
savete i mentorstvo.
Tim ljudima nije smetalo što sam nekada radila
kao konobarica koja peva da bih mogla da platim fakultet.
(Smeh)
Ostaviću vas sa jednim konačnim, vrednim uvidom.
Kompanije koje su posvećene raznovrsnosti i inkluzivnoj praksi
teže da podržavaju borce
i nadmašuju slične firme.
Prema Raznolikosti d.o.o,
studija njihovih 50 najboljih kompanija u pogledu različitosti
nadmašile su rezultate kompanija sa spiska S&P 500 za 25 posto.
Vratimo se mom prvobitnom pitanju.
Na koga ćete se kladiti:
na zlatnu kašiku ili borca?
Ja kažem - izaberite potcenjenog kandidata,
čije tajno oružje su strast i svrha.
Zaposlite borca.
(Aplauz)