Jūsu uzņēmums sāk meklēt jaunu darbinieku.
Sāk nākt pieteikumi,
un tiek atlasīti piemērotie kandidāti.
Nu ir jāizvēlas.
Persona A: prestiža universitāte, izcilas atzīmes, nevainojams CV,
lieliskas rekomendācijas.
Ideāls komplekts.
Persona B: mācījusies valsts skolā, diezgan bieži mainījusi darbus
un piestrādājusi, piemēram, par kasieri un dziedošu viesmīli.
Bet atcerieties — abiem ir atbilstoša kvalifikācija.
Un tagad pasakiet:
kuru izvēlēsities?
Mēs ar kolēģiem izveidojām ļoti oficiālus jēdzienus,
lai aprakstītu divas atšķirīgas kandidātu kategorijas.
Kandidātu A mēs saucam par „Sudraba karotīti” —
tas, kuram acīmredzami bija priekšrocības un kurš bija nolemts veiksmei.
Kandidātu B mēs saucam par „Cīnītāju” —
tas, kuram bija jāpārvar milzīgi šķēršļi,
lai tiktu līdz tai pašai vietai.
Jūs tikko dzirdējāt,
ka personāla vadītāja cilvēkus dēvē par Sudraba karotītēm un Cīnītājiem —
(Smiekli)
kas īsti nav politkorekti un izklausās mazliet aizspriedumaini.
Bet, pirms mans personāla vadītājas kvalifikācijas sertifikāts tiek atsaukts,
(Smiekli)
ļaujiet paskaidrot.
CV atklāj stāstu.
Un gadu gaitā esmu iemācījusies
kaut ko par cilvēkiem, kuru pieredze izskatās kā raiba lupatsega —
ko tādu, kas liek man apstāties un viņus rūpīgi izvērtēt,
pirms nolikt viņu CV malā.
Virkne gadījuma darbu
var norādīt uz nepastāvīgumu, koncentrēšanās trūkumu, neparedzamību.
Vai arī tie var liecināt par apņēmības pilnu cīņu pret šķēršļiem.
Cīnītājs ir pelnījis vismaz interviju.
Lai būtu skaidrs,
man nav nekā pret Sudraba karotītēm —
iekļūšana elitārā universitātē un tās absolvēšana
prasa daudz smaga darba un upuru.
Bet, ja visa jūsu dzīve ir bijusi burtiski radīta veiksmei,
kā jūs rīkosieties, saskaroties ar grūtībām?
Kāds cilvēks, ko pieņēmu darbā, uzskatīja,
ka, tā kā viņš bija mācījies elitārā universitātē,
atsevišķi darba uzdevumi ir zem viņa goda,
piemēram, īslaicīgi veikt roku darbu, lai labāk izprastu darba procesu.
Galu galā viņš aizgāja prom.
Taču no otras puses —
kas notiek, ja visa jūsu dzīve ir nolemta neveiksmei,
bet jūs patiesībā gūstat panākumus?
Es gribu jūs mudināt intervēt Cīnītāju.
Es par to zinu daudz, jo pati esmu Cīnītāja.
Pirms es piedzimu,
manam tēvam diagnosticēja paranoīdo šizofrēniju.
Viņš nespēja noturēties darbā, neskatoties uz savu izcilību.
Mūsu dzīve bija daļēji „Dzeguzes ligzda”,
daļēji „Pamošanās”
un daļēji „Brīnišķais prāts”.
(Smiekli)
Es esmu ceturtais no pieciem bērniem, kurus audzināja vientuļā māte
skarbā Bruklinas rajonā, Ņujorkā.
Mums nekad nepiederēja māja, auto, veļas mazgājamā mašīna,
un lielāko daļu no manas bērnības mums nebija pat telefona.
Tāpēc es bija ļoti motivēta izprast saistību
starp veiksmi uzņēmējdarbībā un Cīnītājiem,
jo mana dzīve ļoti viegli būtu varējusi izvērsties pavisam citāda.
Tiekoties ar veiksmīgiem uzņēmējiem
un lasot ietekmīgu līderu profilus,
es pamanīju zināmas līdzības.
Daudzi no viņiem jau agri bija piedzīvojuši grūtības —
sākot ar nabadzību, pamestību,
vecāka nāvi, jaunam esot,
līdz pat mācīšanās traucējumiem, alkoholismu un vardarbību.
Ir pieņemts uzskatīt, ka trauma izraisa ciešanas,
un daudz uzmanības ir ticis pievērsts tās radītajai disfunkcijai.
Bet, pētot disfunkciju, dati ir atklājuši ko negaidītu —
ka pat visnelabvēlīgākie apstākļi var novest pie izaugsmes un pārvērtībām.
Ir atklāts ievērojams un paradoksāls fenomens,
ko zinātnieki sauc par pēctraumas izaugsmi.
Kādā pētījumā, kura nolūks bija izmērīt dzīves likstu ietekmi
uz bērniem riska grupā,
no 698 bērniem,
kuri piedzīvoja vissmagākos un visekstrēmākos apstākļus,
vesela trešdaļa izauga un dzīvo veselīgu, veiksmīgu un produktīvu dzīvi.
Par spīti visam un neskatoties uz milzīgiem šķēršļiem, viņiem izdevās.
Vienai trešdaļai.
Apskatiet šo CV.
Šī puiša vecāki viņu atdeva adopcijai.
Viņš nekad nepabeidz augstskolu.
Viņš visai regulāri maina darbavietas,
pavada gadu Indijā,
un turklāt viņam ir disleksija.
Vai jūs pieņemtu darbā šo puisi?
Viņu sauc Stīvs Džobss.
Pētījumā par pasaules visveiksmīgākajiem uzņēmējiem
izrādās, ka disleksija ir nesamērīgi daudziem.
ASV 35% no pētītajiem uzņēmējiem bija disleksija.
Vērā ņemami ir tas,
ka uzņēmēji, kuri piedzīvojuši pēctraumas izaugsmi,
tagad savus mācīšanās traucējumus uzskata par vēlamu grūtību,
kas viņiem devusi priekšrocības,
jo viņi kļuva par labākiem klausītājiem un pievērsa lielāku uzmanību sīkumiem.
Viņi neuzskata, ka ir tādi par spīti likstām;
viņi zina, ka ir tādi pateicoties likstām.
Viņi pieņem savas traumas un grūtības
kā būtiskas sava sasniegtā sastāvdaļas,
un zina, ka bez šādas pieredzes
viņi, iespējams, nebūtu attīstījuši to spēku un rakstura stingrību,
kas vajadzīga panākumu gūšanai.
Kāda mana kolēģa dzīve apgriezās pilnīgi kājām gaisā
1966. gadā Ķīnas Kultūras revolūcijas dēļ.
13 gadu vecumā viņa vecākus pārcēla uz laukiem,
skolas slēdza,
un viņš palika pilnīgi viens Pekinā
gādājam par sevi līdz 16 gadu vecumam, kad dabūja darbu apģērbu rūpnīcā.
Bet tā vietā, lai pieņemtu savu likteni,
viņš nosolījās, ka turpinās savu formālo izglītību.
Vienpadsmit gadus vēlāk, kad politiskā ainava mainījās,
viņš uzzināja par kādu ļoti izvēlīgu augstskolas uzņemšanas pārbaudījumu.
Viņam bija trīs mēneši,
lai apgūtu visu vidusskolas programmu.
Tā nu katru dienu, pārnācis no rūpnīcas, viņš nedaudz nosnaudās,
mācījās līdz četriem rītā, devās atpakaļ uz darbu
un atkārtoja šo ciklu katru dienu trīs mēnešus.
Viņš to izdarīja, viņam izdevās.
Viņa apņemšanās iegūt izglītību bija nelokāma, un viņš nekad nezaudēja cerību.
Šodien viņam ir maģistra grāds,
un visām viņa meitām ir grādi no Kornela un Hārvarda universitātēm.
Cīnītājus uz priekšu dzen pārliecība,
ka pilnīgi kontrolēt var tikai vienu cilvēku — sevi.
Kad nenotiek kā nākas,
Cīnītāji jautā: „Ko es varu darīt citādi, lai panāktu labāku rezultātu?”
Cīnītājiem ir nolūka sajūta,
kas neļauj viņiem nolaist rokas.
Tā it kā, pārdzīvojot nabadzību, traku tēvu un vairākus uzbrukumus,
jūs saprotat: „Biznesa izaicinājumi?
(Smiekli)
Nopietni?
Tīrais nieks. Es to varu.”
(Smiekli)
Un tas man atgādina par humoru.
Cīnītāji zina, ka humors palīdz tikt cauri grūtos brīžos,
un smiekli palīdz mainīt redzējumu.
Un visbeidzot — attiecības.
Cilvēki, kuri pārvar dzīves likstas, nedara to vieni paši.
Kaut kur pa ceļam
viņi sastop cilvēkus, kas izceļ viņos labāko
un kuriem rūp viņu panākumi.
Tas, ka jums ir kāds, uz kuru varat paļauties, lai vai kas,
ir ļoti būtiski likstu pārvarēšanai.
Man paveicās.
Pirmajā darbavietā pēc augstskolas
man nebija auto, tāpēc pāri diviem tiltiem man palīdzēja tikt sieviete,
mūsu uzņēmuma prezidenta palīdze.
Viņa skatījās, kā es strādāju,
un mudināja mani koncentrēties uz nākotni
un neaizkavēties pagātnē.
Savā ceļā esmu satikusi daudzus cilvēkus,
kas snieguši man nesaudzīgi godīgu atgriezenisko saiti,
padomus un atbalstu.
Šiem cilvēkiem ir vienalga, ka reiz esmu strādājusi
par dziedošu viesmīli, lai samaksātu par augstskolu.
(Smiekli)
Es atstāšu jūs ar vienu pēdējo, vērtīgo ideju.
Uzņēmumi, kas atbalsta dažādību un iekļaujošu praksi,
mēdz atbalstīt Cīnītājus
un pārspēt savus konkurentus.
Saskaņā ar DiversityInc pētījumu
viņu 50 daudzveidīgo uzņēmumu tops
pārspēja S&P 500 par 25%.
Atgriežoties pie mana sākotnēja jautājuma.
Uz kuru jūs esat gatavi derēt:
Sudraba karotīti vai Cīnītāju?
Es iesaku izvēlēties nepietiekami novērtēto censoni,
kura slepenie ieroči ir degsme un mērķtiecība.
Ņemiet darbā Cīnītāju.
(Aplausi)