Cégük állást hirdet.
Kezdenek beáramlani a jelentkezések,
és kiválasztják az alkalmas jelölteket.
Kezdődik a kiválasztás.
Az "A" jelölt életrajza tökéletes, a Borostyánliga csúcsegyetemére járt,
pompásak az ajánlásai.
Vele minden rendben.
A "B" jelölt: állami iskola, sűrű állásváltoztatás,
és furcsa állások, pl. pénztáros és éneklő pincér.
Ne feledjük: mindkettő alkalmas.
Az a kérdésem:
kit választanának?
Munkatársaimmal nagyon "hivatalos" kifejezést találtunk ki
a jelöltek e két eltérő kategóriájára:
Az "A"-t Ezüstkanálnak nevezzük.
Ő az, akinek nyilvánvaló előnyei vannak, és sikerre van ítélve.
A "B"-t Kicsiborsnak hívjuk.
Neki borzasztóan meg kellett küzdenie,
hogy ugyanoda eljusson.
Na, most hallották, ahogy egy személyzetis az embereket
Ezüstkanálnak és Kicsiborsnak nevezi,
(Nevetés)
ez politikailag nemigen korrekt, és még megbélyegző is.
De még mielőtt a személyzetis bizonyítványomat visszavonnák —,
(Nevetés)
magyarázattal tartozom.
Az önéletrajz történetet beszél el.
Az évek során szert tettem némi emberismeretre:
az emberek tapasztalata olyan, akár egy foltokból álló paplan,
ezért nem kapkodom el, és sokrétűen értékelem őket,
mielőtt félresöpörném az önéletrajzukat.
A furcsa állások jelezhetnek
következetlenséget, az életcél hiányát, kiszámíthatatlanságot.
Vagy az akadályok elleni eltökélt küzdelemről is tanúskodhatnak.
Végtére is, a Kicsibors egy interjút megérdemel.
Hogy világos legyen.
semmi bajom az Ezüstkanállal,
hiszen bejutni egy elit egyetemre, és azt elvégezni
nem kevés munkát és áldozatot követel.
De ha valakinek az egész élete csak sikerekből áll,
hogyan áll majd helyt, ha nehéz idők jönnek?
Fölvettem valakit, aki úgy érezte, hogy mivel elit egyetemen végzett,
egyes feladatok, pl. az átmenetileg rábízott fizikai munka,
hogy jobban értse a folyamatot, méltóságán aluli.
Végül fölmondott.
Másfelől,
mi van akkor, ha valakit az élete folyton kudarcra kárhoztatta,
de végül is minden sikerül?
Arra szeretném ösztönözni önöket, hogy interjúvolják meg a Kicsiborsot.
Sokat tudok erről, mert én is Kicsibors vagyok.
Még születésem előtt
apámról kiderült, hogy üldöztetési skizofréniában szenved,
és ragyogó esze ellenére nem tudott állást vállalni.
Életünk részben a "Száll a kakukk fészkére" alapján zajlott,
részben mint az "Ébredések"-ben,
és ahogy az "Egy csodálatos elmé"-ben történt.
(Nevetés)
A negyedik vagyok az öt gyerek közül, akiket anyánk egyedül nevelt
New York durva brooklyni negyedében.
Nem volt saját lakásunk, kocsink, mosógépünk,
és gyerekkorom túlnyomó részében még telefonunk sem.
Tehát nagyon erősen
meg akartam érteni, hogyan függ össze az üzleti siker a Kicsiborsok sorsával,
mert az életem könnyen egészen másként alakulhatott volna.
Sikeres üzletembereket megismerve
és nagyhatalmú vezetők életrajzát olvasva
közös vonásokat vettem észre.
Sokuk ifjúsága viszontagságos volt,
a nyomorból jöttek, ügyet sem vetettek rájuk,
korán árvaságra jutottak,
megismerték a rokkantságot, alkoholizmust és az erőszakot.
Hagyományosan úgy tartjuk, hogy a megpróbáltatások csüggesztőleg hatnak,
s következésképpen személyiségzavarba torkollnak.
De a személyiségzavar vizsgálati adatai váratlan felismerésre vezettek:
még a mostoha körülmények is vezethetnek növekedéshez s átalakuláshoz.
Fontos és megérzésünknek ellentmondó jelenséget tártak föl,
amelyet a tudósok poszttraumás növekedésnek hívnak.
Veszélyeztetett gyerekeket ért hányattatások hatását fölmérő
egyik tanulmány szerint,
amelyet 698 olyan gyermek körében végeztek,
akik a legkegyetlenebb és legszélsőségesebb feltételek között éltek,
egyharmaduk később egészséges, sikeres és alkotó életet élt.
Mindennek dacára és a hatalmas hátrányaik ellenére sikeressé váltak.
Egyharmaduk.
Nézzük csak ezt az életrajzot.
A srácot szülei örökbe adták.
Nem fejezte be a főiskolát.
Elég sűrűn változtatta az állásait,
egy évig lebzselt Indiában,
ráadásul még diszlexiás is.
Ki venne föl ilyen srácot?
A neve Steve Jobs.
A világ legsikeresebb vállalkozóit vizsgálva kiderült,
hogy közöttük aránytalanul sok a diszlexiás.
Az USA-ban
a vizsgált vállalkozók 35%-a volt diszlexiás.
Figyelemreméltó,
hogy a poszttraumás növekedést átélt vállalkozók
a tanulási zavaraikat ma
kívánatos nehézségnek vélik, amely előnyt nyújtott nekik,
mert jobb megfigyelőkké váltak, és jobban ügyeltek a részletekre.
Nem azt hiszik, hogy a hányattatásaik ellenére váltak azzá akik,
hanem szilárd meggyőződésük, hogy a hányattatásaik következtében.
Traumájukat és nehézségeiket úgy fogadják,
mint amiknek kulcsszerepük volt életük alakításában,
és tudják, hogy azon tapasztalatok nélkül lehet,
hogy soha nem szerezték volna meg azt az erőt és jellemszilárdságot,
amelyet a siker megkövetel.
Az egyik munkatársam életét az 1966-os
kínai kulturális forradalom fenekestől felforgatta.
13 éves volt, amikor szüleit vidékre telepítették ki,
az iskolákat bezárták,
és egyedül maradva Pekingben, 16 éves koráig el kellett tartania magát.
Ekkor kapott munkát egy ruhagyárban.
De nem törődött bele a sorsába,
hanem eltökélte, hogy tovább folytatja iskolai tanulmányait.
11 évvel később, amikor a politikai helyzet megváltozott,
tudomást szerzett egy nagyon nehéz egyetemi felvételi vizsgáról.
Három hónapja volt rá, hogy az egész középiskolai
és főiskolai anyagot megtanulja.
Minden nap, amikor megjött a gyárból,
szundított egy keveset, hajnali 4-ig tanult, utána ment dolgozni.
Ez volt a napirendje 3 hónapig.
Véghezvitte, sikerült.
Tanulás iránti elszántsága rendíthetetlen volt, soha nem mondott le a reményről.
Ma egyetemi diplomája van,
és lányai elvégezték a Cornell, illetve a Harvard Egyetemet.
A Kicsiborsokat az a meggyőződés hajtja,
hogy csak magukra számíthatnak.
Ha a dolguk rosszra fordul, a Kicsiborsok
azon töprengnek: "Min kell változtatnom, hogy jobb eredményt érjek el?"
A Kicsiborsok céltudatosak,
ami megóvja őket, hogy önként föladják,
ha már túlélték a nyomort, az eszement apát és az utcai rablótámadásokat,
azt gondolják: "Üzleti kihívás? Smafu!"
(Nevetés)
Hát nem?
Az is valami?"
(Nevetés)
Erről eszembe jut a humor.
A Kicsiborsok tudják, hogy a humor átsegíti őket a nehéz időkön,
és a nevetéstől másként látjuk a jövőt.
Végül a kapcsolatokról.
Akik legyőzik a megpróbáltatásokat, nincsenek egyedül.
Útközben ráakadnak olyanokra,
akik felszínre hozzák belőlük a legjobbat,
s akik beruháznak a sikereikbe.
Ha számíthatnak valakire, nem lényeges,
milyen viszontagságon kell felülkerekedniük.
Szerencsém volt.
A főiskola utáni első munkahelyemen
nem volt autóm, de a vezér titkárnője rendszeresen
beültetett a kocsijába, s vele utaztam két hídon át.
Ügyelt a munkámra,
és biztatott: a jövőmmel foglalkozzam,
és ne rágódjak a múlton.
Pályám során sokakkal találkoztam,
akik kíméletlenül és őszintén megmondták a véleményüket,
tanácsot adtak és pátyolgattak.
Nem érdekelte őket, hogy valaha
— hogy előteremtsem a tandíjat —, éneklő pincérként dolgoztam.
(Nevetés)
Búcsúzóul még egy értékes felismerést adok közre.
Azok a cégek, amelyek a sokszínűség és az esélyegyenlőség gyakorlatának hívei,
hajlanak a Kicsiborsok támogatására,
és azok felülmúlják társaikat.
A DiversityInc szerint 50 vezető cégnél
a sokszínűség fölmérésére végzett vizsgálat kimutatta,
hogy 25%-kal felülmúlják a Standard és Poor 500 legjobbját.
Visszatérve az eredeti kérdésre:
Kire fogadnának,
az Ezüstkanálra vagy a Kicsiborsra?
Amondó vagyok: fogadjanak csak az alulértékelt versenyzőre,
akinek a titkos fegyvere a szenvedély és a célratörés.
Vegyék föl a Kicsiborsot! (Taps)