החברה שלכם מחפשת לאייש משרה פנוייה.
קורות החיים מתחילים לזרום,
ומזוהים המועמדים בעלי ההכשרה המתאימה.
כעת מתחיל תהליך הבחירה.
אדם א. בוגר אוניברסיטה יוקרתית, ממוצע ציונים 100, קורות חיים ללא רבב,
המלצות נהדרות.
כל הנתונים הדרושים.
אדם ב. בוגר מכללה, החליף עבודות לעיתים קרובות,
עבד במשרות זמניות כמו קופאי או מלצר מזמר.
אבל זיכרו - שניהם נמצאו בעלי הכשרה מתאימה.
אז אני שואלת אתכם:
במי תבחרו?
אני ועמיתי לעבודה המצאנו מונחים רשמיים
לתאר שתי קטגוריות שונות של מועמדים.
אנו קוראים לאדם א. ״כפית הכסף״,
זה שתמיד היה לו את היתרון והוא יועד להצלחה.
ואנו קוראים לאדם ב. ״הלוחם העיקש״
זה שצריך היה להאבק כנגד כל הסיכויים
כדי להגיע לאותה נקודה.
כרגע שמעתם מנהלת משאבי אנוש משווה אנשים
ל״כפית כסף״ או ל״לוחם עיקש״ --
(צחוק)
שזה לא בדיוק פוליטיקלי קורקט ונשמע גם מעט ביקורתי.
אבל לפני ששוללים לי את ההסמכה --
(צחוק)
הרשו לי להסביר.
קורות חיים מספרים סיפור.
ולאורך השנים למדתי משהו על אנשים
שקורות חייהם נראים כמו שמיכת טלאים,
משהו שגרם לי לעצור ולשקול את מועמדותם ברצינות
לפני שאני משליכה את קורות החיים שלהם לפח.
רצף עבודות זמניות יכול להצביע
על חוסר עקביות, חוסר מיקוד, התנהגות בלתי צפוייה.
או שזה יכול להעיד על מאבק עיקש כנגד מכשולים.
לכל הפחות מגיע ללוחם העיקש זימון לראיון.
רק להבהיר,
אין לי שום דבר נגד כפית הכסף;
על מנת להתקבל ולרכוש תואר מאוניברסיטה בעלת שם
נדרשת הרבה עבודה קשה והקרבה.
אבל אם כל חייכם יועדתם להצלחה,
כיצד תתמודדו עם קשיים?
אדם אחד שבחרתי להעסיק, הרגיש שמשום שהיה בוגר של אוניברסיטה בעלת שם,
היו מטלות מסויימות שהן מתחת לרמתו,
כמו עבודה כפיים זמנית למטרת הבנה עמוקה יותר של תהליך היצור.
לבסוף, הוא התפטר.
אבל מצד שני,
מה קורה אם כל חייכם יועדתם לכשלון,
אבל לבסוף השגתם הצלחה?
אני רוצה להפציר בכם לראיין את הלוחם העיקש.
אני מאוד בקיאה בנושא כי אני בעצמי לוחמת עיקשת.
לפני שנולדתי,
אבי אובחן כסובל מסכיזופרניה פרנואידית,
והוא לא הצליח להחזיק במשרה למרות היותו אדם מבריק.
חיינו היו בחלקם ״קן הקוקייה״,
בחלקם ״התעוררות״,
ובחלקם ״נפלאות התבונה״.
(צחוק)
אני הרביעית מבין חמישה ילדים שגודלו על ידי אם חד הורית
בשכונה קשה ברובע ברוקלין שבניו יורק.
מעולם לא הייתה לנו דירה משלנו, מכונית או מכונת כביסה,
וברב שנות ילדותי לא היה לנו אפילו טלפון.
אז הייתי חדורת מוטיבציה
לנסות ולהבין את הקשר שבין הצלחה בתחום העסקים לבין לוחמים עיקשים.
כי חיי היו יכולים להראות שונים לגמרי.
כשהחלתי לפגוש יותר ויותר אנשי עסקים מצליחים
ולקרוא קורות חיים של מנהלים מהדרג הגבוה,
הבחנתי במכנה משותף.
רבים מהם חוו קושי בצעירותם,
החל מעוני, נטישה,
מוות של הורה בעודם ילדים,
וכלה בליקויי למידה, אלכוהוליזם ואלימות.
הדעה הרווחת הייתה שטראומה מובילה למצוקה,
ומחקרים רבים התמקדו באופן שבו טראומה פוגעת בתפקוד.
אבל במהלך מחקר זה, הנתונים שנאספו חשפו תגלית בלתי צפוייה:
שאפילו הנסיבות הגרועות ביותר, עשויות להוביל לצמיחה ושינוי.
התגלתה תופעה מדהימה ונוגדת כל הגיון,
שקרוייה בפי מדענים ״צמיחה פוסט-טראומטית״.
באחד המחקרים שנועדו למדוד השפעה של מצב דחק
על ילדים בסיכון,
בקרב מדגם של 698 ילדים
שחוו תנאים קיצוניים ונוקשים ביותר,
נמצא ששליש מהם גדלו לנהל חיים בריאים, מצליחים ופוריים.
למרות המכשולים וכנגד כל הסיכויים, הם השיגו הצלחה.
שליש.
קחו למשל את קורות החיים הבאים.
הבחור הזה, נמסר לאימוץ.
מעולם לא סיים לימודים על תיכוניים.
עבר מעבודה לעבודה,
נסע לחיות בהודו במשך שנה,
ובנוסף לכל, הוא סובל מדיסלקציה.
האם תבחרו להעסיק אותו?
שמו הוא סטיב ג׳ובס.
מחקר בקרב היזמים המצליחים ביותר בעולם כיום,
מצא שחלק לא פרופורציונלי מהם סובל מדיסלקציה.
בארה״ב,
35% מהיזמים שנחקרו סבלו מדיסלקציה.
ומה שמדהים -- אלו מתוכם,
החווים ״צמיחה פוסט-טראומטית״,
התייחסו לליקוי הלמידה שלהם
כאל מכשול רצוי שמהווה עבורם יתרון
משום שבזכותו הם למדו להיות קשובים יותר ורגישים יותר לפרטים הקטנים.
הם לא חושבים שהם הפכו למה שהם כיום למרות הקשיים,
הם יודעים שהם הפכו למה שהם כיום בזכות הקשיים.
הם מקבלים באהבה את הטראומה והקשיים
כחוויות שעיצבו אותם,
ויודעים שלולא חוויות אלה,
יתכן ולא היו מפתחים את הכח והנחישות
הדרושים להצלחה.
אחד מעמיתי, התהפך עליו עולמו
כתוצאה ממהפכת התרבות בסין ב-1966.
בגיל 13, הוריו הוגלו לכפר,
בתי הספר נסגרו
והוא נשאר לבד בבייג׳ינג לדאוג לעצמו עד גיל 16,
הגיל שבו קיבל עבודה במפעל לבגדים.
אבל במקום לקבל את הגורל שנגזר עליו,
גמלה בליבו החלטה לרכוש השכלה.
11 שנים לאחר מכן, כשהשתנתה המפה הפוליטית,
הוא שמע על מבחן קבלה נוקשה לאוניברסיטה.
היו לו שלושה חודשים ללמוד את תוכנית הלימודים כולה
של חטיבת הביניים והתיכון יחד.
אז כל יום הוא חזר מהמפעל,
חטף תנומה קלה, למד עד 4 בבוקר וחזר לעבוד
וכך עשה בכל יום במשך שלושה חודשים.
והוא הצליח, הוא עבר את המבחן.
המחוייבות שלו לרכישת השכלה הייתה נטולת פשרות והוא לא ויתר לרגע.
כיום, הוא בעל תואר שני,
ושתי בנותיו מחזיקות בתארים מקורנל ומהארוורד.
הלוחמים העיקשים מונעים על ידי האמונה
שהאדם היחיד עליו יש לכם שליטה מלאה - הוא אתם.
כשדברים לא מסתדרים,
הלוחמים העיקשים שואלים: ״מה ניתן לעשות כדי להשיג תוצאה טובה יותר?״
הלוחמים העיקשים דובקים במטרה,
דבר המונע מהם לוותר לעצמם,
דמיינו ששרדתם עוני, אבא מטורף ושדדו אתכם מספר פעמים,
אתם תחשבו, ״קשיים בעבודה?״ --
(צחוק)
נו, באמת.
זה קלי קלות. קטן עלי.
(צחוק)
מה שמזכיר לי - חוש הומור.
הלוחמים העיקשים יודעים שחוש הומור מסייע בהתמודדות עם קשיים,
וצחוק עוזר לשנות את נקודת המבט על החיים.
ולבסוף, יחסים בין אנשים.
אנשים שמתגברים על קשיים לא עושים זאת לבד.
אי שם לאורך הדרך,
הם מוצאים אנשים שמוציאים מהם את המיטב
ומשקיעים בהצלחתם.
להיות מסוגלים לפנות למישהו שתמיד ניתן לסמוך עליו בכל רגע נתון
הינו גורם הכרחי בהתמודדות עם קשיים.
לי היה מזל.
במשרתי הראשונה לאחר סיום המכללה,
לא הייתה לי מכונית, אז נסעתי מרחק שני גשרים
במכוניתה של אישה שהייתה אז העוזרת האישית של נשיא החברה.
היא עקבה אחרי עבודתי
ועודדה אותי להתמקד בעתידי
ולא לנבור בעברי.
לאורך הדרך, פגשתי הרבה אנשים
שסיפקו לי משוב כן ואכזר,
לקחו אותי תחת חסותם, וייעצו לי.
לאנשים אלה לא היה אכפת
שפעם עבדתי כמלצרית מזמרת כדי לשלם את שכר הלימוד.
(צחוק)
אני אשאיר אתכם עם תובנה חשובה אחת אחרונה.
חברות שעומדות מאחורי ערכים של מגוון חברתי וקבלת השונה
נוטות לתמוך בלוחמים העיקשים
ומצליחות יותר מהמתחרות שלהן.
על פי חברת דיוורסיטי-אינק,
מחקר של 50 החברות המובילות במגוון חברתי
האפילו בביצועיהן על החברות המובילות מסקר אס.אנד.פי 500 ב-25%.
אז בחזרה לשאלה המקורית.
על מי תהמרו:
על כפית הכסף או על הלוחם העיקש?
אני אומרת לכו על המועמד הפחות מוערך,
שכלי הנשק הסודיים שלו הם תשוקה ודבקות במטרה.
ביחרו בלוחם העיקש.
(מחיאות כפיים)