Aș vrea să încep
prin a vă povesti despre Mary,
o femeie dintr-un oraș african.
Primele ei amintiri
sunt cum familia ei încerca să scape de revoltele violente
puse la cale de partidul politic aflat la conducere.
Fratele său a fost ucis de forțele de securitate,
iar ea a fost violată în mod repetat
doar pentru că făcea parte dintr-un partid rival.
Într-o dimineață, cu o lună înainte de alegeri,
satul lui Mary a fost convocat din nou la un miting de intimidare.
La acel miting, un om a venit în fața lor
și le-a spus: „Știm cine sunteți,
știm cu cine vreți să votați.
Dar dacă nu votați cu cine vă zicem noi,
vor fi repercursiuni.”
Dar pentru Mary, acest miting era diferit.
Se simțea diferit.
De data asta, chiar aștepta ca mitingul să aibă loc,
pentru că acum poartă o cameră ascunsă în haine,
o cameră invizibilă pentru ceilalți.
Filmatul e strict interzis la aceste mitinguri.
Îți pui viața în joc dacă încerci.
Mary știe asta, dar mai știe și că singurul mod de a-i opri
și de a se proteja pe sine și comunitatea
este de a expune intimidările la care sunt supuși,
să se asigure că cei ce îi intimidează știu că sunt urmăriți
și să nu se mai creadă atât de invincibili.
Mary și prietenii ei au filmat luni întregi, pe ascuns,
acțiunile de intimidare ale partidului aflat la putere.
(Video) [„Filmat cu camera ascunsă"]
O voce de bărbat: „Vom vorbi despre alegerile care vin.
Nimic nu ne poate opri să obținem ce vrem.
Dacă auzim că ați votat [cu opoziția],
vom fi neîndurători.
[„Acțiune de intimidare a forțelor de ordine”]
[Partidul] poate oricând să vă prindă și să vă tortureze.
Veți fi bătuți.
[„Frământări în rândul participanților”]
Cei care ne mințiți și ne spuneți că ați aderat [la Partid]
nu mai aveți scăpare.
[„Tineri simpatizanți”]
Unii dintre cei care s-au răzvrătit, au plătit cu viața.
Alții au fost alungați din case.
Dacă nu cooperați [cu Partidul],
veți duce o viață foarte grea.
Oren Yakobovich: Aceste imagini au făcut înconjurul lumii.
Dar și mai important,
au fost transmise chiar către acea comunitate.
Au fost văzute și de agresori.
Astfel, ei au înțeles că cineva îi urmărește
și au început să se teamă. În sfârșit, nu se mai credeau invincibili.
Mary și prietenii ei au constrâns astfel partidul aflat la conducere
să nu folosească violența pe durata alegerilor,
salvând astfel sute de vieți.
Mary e doar unul din sutele de oameni
pe care organizația mea i-a ajutat să demonstreze
încălcarea drepturilor omului, cu ajutorul camerelor video.
Pregătirea mea ar fi trebuit să mă poarte în alte direcții.
M-am născut în Israel, într-o familie de dreapta,
și de când mă știu
mi-am dorit să-mi servesc patria în armata israeliană,
și să apăr ceea ce eu credeam că e dreptul nostru asupra acelui pământ.
M-am înrolat în armata israeliană imediat după prima intifadă,
adică prima revoltă palestiniană,
și am luptat în una din cele mai dure,
agresive și tenace unități de infanterie,
unde am primit și cea mai mare armă din tot plutonul.
În scurt timp am devenit ofițer,
am primit soldați în subordine
și, după un timp, am ajuns să activez în Cisiordania,
unde am văzut aceste lucruri.
Nu mi-a plăcut ce vedeam.
Mi-a luat un timp să mă hotărăsc,
dar până la urmă am refuzat să mai lupt în Cisiordania,
ceea ce s-a sfârșit cu închisoare pentru mine.
A fost un puțin...
(Aplauze)
Trebuie să recunosc că nu mi-a fost chiar rău,
a fost aproape ca la hotel, dar cu mâncare foarte proastă.
(Râsete)
În închisoare mă tot gândeam că lumea trebuie să știe.
Lumea trebuie să înțeleagă
care e, de fapt, realitatea din Cisiordania.
Voiam să audă și ei ce am auzit eu
și să vadă ce am văzut eu.
Dar mai ales, mi-am dat seama că trebuia ca înșiși palestinienii,
cei care sufereau în mod direct,
să-și poată spune povestea,
și nu jurnaliștii sau realizatorii de documentare care nu erau direct implicați.
M-am alăturat unei organizații pentru drepturile omului
care era chiar israeliană: B'Tselem.
Alături de ei am studiat situația din Cisiordania
și am ales o sută de familii care locuiau în zonele cele mai riscante:
în proximitatea punctelor de control, a bazelor militare,
sau a coloniștilor israelieni.
Le-am dat camere video și i-am instruit.
Destul de repede, am început să primim imagini extrem de alarmante
care arătau cum erau agresați de coloniști și de soldați.
Aș vrea să vă arăt două astfel de clipuri.
Ambele au fost făcute publice în Israel și au generat discuții aprinse.
Vă avertizez
că urmează imagini cu impact emoțional.
Bărbații mascați pe care îi veți vedea în primele clipuri
sunt coloniști evrei.
Cu câteva minute înainte să fie pornită camera,
s-au apropiat de o familie de palestinieni
care lucra pământul
și le-au cerut să plece de acolo
pentru că acel pământ aparținea coloniștilor evrei.
Palestinienii au refuzat.
Haideți să vedem ce s-a întâmplat.
Bărbații mascați care se apropie sunt coloniști evrei.
Se apropie de familia de palestinieni.
Aici vedem o demonstrație în Cisiordania.
Tipul în verde e palestinian.
Va fi arestat într-o clipă.
Aici îl vedeți încătușat și legat la ochi.
Foarte curând va regreta că a venit la această demonstrație.
A fost împușcat în picior cu un glonț de cauciuc.
E bine.
Nu toți coloniștii și soldații se comportă așa.
Dimpotrivă, foarte puțini fac asta,
dar aceia foarte puțini trebuie aduși în fața justiției.
Aceste clipuri, dar și altele asemănătoare,
au constrâns armata și poliția să demareze investigații.
Bineînțeles, imaginile au fost făcute cunoscute în Israel,
poporul israelian știe de ele.
Acest proiect a redefinit efortul pentru respectarea drepturilor omului
în teritoriile aflate sub ocupație,
și am reușit să reducem numărul actelor de violență din Cisiordania.
Succesul acestui proiect m-a făcut să mă gândesc
cum aș putea folosi aceeași metodologie și în alte părți ale lumii.
Suntem tentați să credem că,
cu atâta tehnologie disponibilă,
smartphone-uri, internet,
cu siguranță putem vedea și înțelege exact ce se întâmplă în lume,
iar oamenii au posibilitatea să spună ce pățesc.
Dar nu e întru totul adevărat.
Chiar și în ziua de azi, cu toată tehnologia disponibilă,
mai puțin de jumătate din populația planetei
are acces la internet,
și mai bine de trei miliarde de oameni,
repet,
trei miliarde de oameni ascultă știri cenzurate de cei aflați la putere.
Cam în acea perioadă,
m-a contactat un tip extraordinar: Uri Fruchtmann.
Uri e producător și activist.
Ne-am dat seama că suntem pe aceeași lungime de undă
și ne-am hotărât să înființăm o organizație împreună: Videre.
Am înființat organizația în Londra,
dar am tot călătorit incognito în tot felul de zone
în care diverse comunități sufereau abuzuri,
sau unde se întâmplau adevărate atrocități
despre care se comunica foarte puțin sau deloc.
Am încercat să înțelegem cum putem ajuta.
Am învățat astfel patru lucruri:
primul a fost că trebuie să ne concentrăm
pe comunitățile din zonele rurale,
acolo unde abuzurile scapă ochiului public.
Trebuie să colaborăm cu aceste comunități
și să identificăm ce imagini nu ajung niciodată să fie cunoscute,
apoi să-i ajutăm să le înregistreze.
Al doilea lucru pe care l-am realizat
este că trebuia să îi ajutăm să filmeze nedepistați.
Prioritatea numărul unu era siguranța lor.
În Cisiordania, unde activasem înainte,
da, puteai să filmezi dacă voiai,
cel mai probabil nu sfârșeai împușcat.
Dar în aceste locuri unde voiam noi să filmăm,
doar să mimezi că vrei să scoți telefonul din buzunar și ești mort.
Am decis, deci,
să ne desfășurăm misiunile sub acoperire
acolo unde situația o impunea,
și să folosim preponderent camere ascunse.
Din păcate, nu vă pot arăta tipurile de camere pe care le folosim astăzi,
din motive evidente,
dar vă pot arăta niște camere pe care le foloseam în trecut.
Sunt disponibile în magazine.
În prezent, lucrăm cu camere ascunse personalizate,
ca cea pe care o purta Mary în rochie
ca să poată filma mitingul de intimidare
organizat de partidul aflat la conducere.
E o cameră invizibilă pentru ceilalți,
foarte bine camuflată
în mediul din care operează.
Dar siguranța celor care filmează nu e numai despre a folosi camere ascunse.
Începem să o construim cu mult înainte ca persoana să pornească filmarea.
Pentru ca partenerii noștri să fie în deplină siguranță
studiem minuțios riscurile fiecărei locații
și a fiecărei posibile filmări, înainte ca ea să se întâmple.
Facem planuri de urgență, în caz că ceva nu merge cum trebuie
și ne asigurăm că totul e pus la punct
înainte să demarăm operațiunea.
Al treilea lucru pe care l-am învățat e importanța verificării autenticității.
Poți să ai o filmare excelentă a unei atrocități,
dar care, dacă nu e confirmată, nu valorează nimic.
Nu demult, în războaie ca cel din Siria sau din Fâșia Gaza,
am văzut filmări care fuseseră trucate sau erau, de fapt, din alte zone de conflict.
Această înșelăciune a distrus credibilitatea sursei
și a subminat și credibilitatea altor surse sigure și de încredere.
Folosim mai multe mijloace prin care ne asigurăm că filmările sunt autentice
și că ne putem baza pe ele.
Ne verificăm colaboratorii,
încercăm să înțelegem cine sunt ei și ținem legătura foarte strâns.
Cum se filmează o locație?
Filmezi indicatoare cu localitatea, ora la ceas,
pagini de ziar cu data pe ele.
Ne verificăm încontinuu cu hărțile,
reverificăm informațiile,
și bineînțeles analizăm tehnic filmarea.
Cel de-al patrulea lucru pe care l-am învățat, și cel mai important,
este cum să folosești filmările astfel încât impactul să fie unul pozitiv.
Ca să ai un impact,
esențial este cum folosești materialul.
În prezent, colaborăm cu sute de activiști
care filmează pe ascuns.
În primul rând vrem să înțelegem care e situația reală,
și ce imagini ar fi necesare ca ea să poată fi dovedită;
Cine sunt jucătorii cheie
și când să publicăm materialul ca să sprijinim eforturile lor.
Uneori, e suficient să apelăm la mass-media locală,
ca să conștientizăm lumea ce se întâmplă.
Alteori, mergem direct la factorii de decizie, care pot modifica legi.
Alteori, le sunt de folos avocaților, ca dovezi în instanță.
Dar de cele mai multe ori,
cel mai eficient mod de a produce o schimbare la nivel social
este să lucrezi direct cu comunitatea respectivă.
Să vă dau un exemplu:
Fatuma face parte dintr-un grup de femei care luptă împotriva abuzurilor din Kenya.
Femeile din acea comunitate sunt hărțuite în mod constant,
în drum spre școală sau spre serviciu.
Ele încearcă să schimbe această practică, pornind dinăuntrul comunității.
În următorul video,
Fatuma ne poartă cu ea în drumul său spre serviciu.
Vocea ei e suprapusă peste imaginile filmate chiar de ea,
cu ajutorul camerelor ascunse.
(Video): Fatuma Chiusiku: Mă numesc Fatuma Chiusiku.
Am 32 de ani, sunt mamă,
iar Ziwa La Ng'Ombe e casa mea.
În fiecare dimineață, merg cu microbuzul
numărul 11.
Dar în loc să am un drum liniștit către serviciu,
fiecare zi începe sub semnul fricii.
Te invit cu mine
să vezi prin ochii mei
și să simți ce simt eu.
Mergând pe stradă, mă întreb:
o să încerce cineva să mă pipăie?
Să mă apuce?
Mă va viola din nou șoferul de microbuz?
Până și ceilalți bărbați din microbuz...
felul cum se uită la mine,
cum mă ating, cum se freacă de mine,
ba chiar mă apucă...
Stau pe scaun, în microbuz,
și mi-aș dori să mă gândesc la ce am de făcut azi,
la visurile mele, la copiii mei care sunt la școală.
În schimb, mă gândesc cu groază la momentul când vom ajunge
și voi fi din nou violată.
OY: Astăzi, avem noi abordări în lupta pentru drepturile omului.
În trecut aveam o armă mare.
Acum, am asta.
Și asta este o armă mult, mult mai puternică și mai eficientă.
Dar puterea ei trebuie folosită cu înțelepciune.
Arătând imaginile potrivite persoanelor potrivite, la timpul potrivit,
puteam avea un impact considerabil.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)
Vă mulțumesc!
(Aplauze)