Cada dia escolto històries esgarrifoses sobre gent que fuig per sobreviure,
travessant fronteres perilloses i mars hostils.
Però hi ha una història que no em deixa dormir a la nit,
és la història de la Doaa.
Una refugiada síria, de 19 anys,
portava una existència miserable a Egipte treballant per un jornal.
El seu pare només pensava en el negoci que havia deixat a Síria,
que havia estat ensorrat per una bomba.
La guerra que els havia fet emigrar seguia encesa després de quatre anys.
La comunitat que els havia acollit al principi
ja n'estava farta d'ells.
I un dia, uns homes en moto van intentar raptar-la.
La que abans era una estudiant ambiciosa, que només pensava en el seu futur,
ara estava constantment espantada.
Però també tenia esperança
perquè estava enamorada d'un refugiat sirià, en Bassem.
En Bassem també lluitava per sobreviure a Egipte i li va dir a la Doaa,
"Marxem a Europa, busquem asil, seguretat.
Jo treballaré i tu podràs estudiar; la promesa d'una nova vida."
Li va demanar al seu pare de casar-se.
Però sabien que per arribar a Europa haurien d'ariscar la vida,
Creuar el mar Mediterrani,
posar-se en mans de traficants, coneguts per la seva crueltat.
I la Doaa tenia pànic a l'aigua.
Sempre n'havia tingut. Mai no havia après a nedar.
Era l'agost i aquell any ja havien mort 2.000 persones
intentant creuar el Mediterrani,
però la Doaa tenia un amic que havia pogut arribar al nord d'Europa,
i va pensar: "Potser nosaltres també podrem."
I va demanar als pares si hi podia anar,
i després d'una dolorosa discussió, van dir que sí,
i en Bassem va gastar tots els seus estalvis, 2.300 euros per cap,
als traficants.
Un dissabte al matí, va arribar la trucada.
Els van portar en autobús a una platja, amb centenars de persones a la platja.
Els van portar en barques petites fins a un vell pesquer,
500 persones embotides en aquell vaixell,
300 sota coberta, 500 a coberta.
Hi havia sirians, palestins, africans, musulmans i cristians,
100 nens, incloent-hi la Sandra, la petita Sandra, de 6 anys,
i la Masa, de 18 mesos.
Hi havia famílies en aquell vaixell, com en una llauna de sardines,
ple de gom a gom.
La Doaa seia amb les cames encongides cap al pit,
En Bassem li agafava la mà.
El segon dia al mar, estaven molt preocupats
i marejats per la mala mar.
El tercer dia, la Doaa va tenir una premonició.
I li va dir a en Bassem: "Em temo que no ho aconseguirem.
Em temo que el vaixell s'enfonsarà."
I en Bassem li va dir: "Si us plau, tingues paciència.
Arribarem a Suècia, ens casarem
i tindrem un futur."
El quart dia, els passatgers s'estaven posant nerviosos.
Van preguntar al capità: "Quan arribarem?"
Ell els va dir que callessin i els va insultar.
Va dir: "En 16 hores arribarem a la costa d'Itàlia."
Estaven afeblits, esgotats.
Aviat van veure un vaixell més petit que s'acostava, amb 10 homes a bord,
que els van començar a cridar i a insultar,
llençant-los pals, dient-los que desembarquessin
i pugessin a un vaixell més petit i en molt males condicions.
Els pares estaven terroritzats pels seus fills
i, fent pinya, es van negar a desembarcar.
I el vaixell va marxar a tota velocitat
i mitja hora després va tornar
i els va envestir a propòsit, i va foradar el vaixell de la Doaa,
just a sota d'on ella i en Bassem seien.
I ella els va sentir cridar:
"Que els peixos es mengin la vostra carn!"
I van començar a riure mentre el vaixell sotsobrava i s'enfonsava.
Les 300 persones sota la coberta estaven condemnades.
La Doaa s'aferrava a un costat del vaixell mentre s'enfonsava,
i va veure horroritzada com l'hèlix destrossava un nen petit.
En Bassem li va dir: "Si us plau, deixa't anar,
o et xuclarà i l'hèlix també et matarà."
I recordeu: ella no sap nedar.
Però es va deixar anar i va començar a moure cames i braços,
pensant: "Això és nedar."
I, com de miracle, en Bassem va trobar un flotador.
Era un flotador de nen
per jugar a les piscines o en mars encalmats.
I la Doaa s'hi va pujar,
amb els braços i les cames penjant pels costats.
En Bassem era un bon nedador,
així és que li va agafar la mà i es va mantenir flotant.
Al seu voltant tenien cadàvers.
Inicialment, unes 100 persones van sobreviure,
i es van començar a agrupar, pregant que els rescatessin.
Però quan va passar un dia i ningú no va arribar,
alguns van abandonar tota esperança,
i la Doaa i en Bassem van veure
com alguns homes en la distància es treien els salvavides i s'enfonsaven.
Un home se'ls va acostar amb una nena petita a les espatlles,
la Malek, de nou mesos.
L'home s'aferrava a una bombona de gas per no enfonsar-se, i els va dir:
"Em temo que no sobreviuré.
Estic massa feble. Ja no tinc ànims."
I va entregar la petita Malek al Bassem i la Doaa,
i ells la van pujar al flotador.
Ara eren tres: la Doaa, en Bassem i la petita Malek.
I deixeu-me fer una pausa en aquesta història
i fer una pregunta:
per què hi ha refugiats com la Doaa que s'arrisquen d'aquesta manera?
Milions de refugiats viuen a l'exili, als llimbs.
Fugen de països amb una guerra que fa
quatre anys que dura.
Fins i tot si volguessin tornar, no poden.
Casa seva, els seus negocis,
els seus pobles i ciutats han estat destruïts completament.
Aquesta és una ciutat declarada Patrimoni de la Humanitat per l'UNESCO:
Homs, a Síria.
La gent continua fugint als països veïns
i nosaltres els construïm camps de refugiats al desert.
Centenars de milers de persones viuen en camps com aquests,
i milers i milers més, milions, viuen en pobles i ciutats.
I les comunitats,
els països veïns que un dia els van acollir
amb els braços i el cor oberts
estan sobrepassats.
I és que no hi ha prou escoles, sistemes d'aigua, lavabos...
Ni els països europeus rics no podrien gestionar mai un flux així
sense una inversió massiva.
La guerra de Síria ha fet fugir del país a gairebé 4 milions de persones,
però més de 7 milions també estan desplaçades dintre del país.
Això significa que més de la meitat de la població siriana
s'ha vist forçada a fugir.
Però tornem als països veïns que n'acullen tants:
tenen la sensació que el món ric ha fet molt poc per ajudar-los.
I els dies s'han transformat en mesos, els mesos en anys.
Se suposa que l'estada d'un refugiat ha de ser temporal.
Tornem a la Doaa i al Bassem, que són a l'aigua.
Era el seu segon dia, i el Bassem s'estava afeblint molt.
I ara era el torn de la Doaa de dir-li al Bassem:
"Amor meu, si us plau agafa't a l'esperança, al nostre futur.
Ho aconseguirem"
I ell va contestar:
"Estimada, sento haver-te posat en aquesta situació.
Mai no he estimat ningú com t'estimo a tu."
I es va deixar anar a l'aigua,
i la Doaa va veure com l'amor de la seva vida s'ofegava davant dels seus ulls.
Més tard aquell mateix dia,
una mare es va acostar a la Doaa amb la seva filla, Masa, de 18 mesos.
És la petita de la fotografia que hem vist abans,
amb les armilles salvavides.
La seva germana, Sandra, s'acabava d'ofegar,
i la mare sabia que havia de fer tot el que pogués
per salvar la seva filla.
I li va dir a la Doaa: "Si us plau, agafa aquesta nena.
Que sigui una part de tu. Jo no sobreviuré."
Llavors es va allunyar i es va ofegar.
I la Doaa, la refugiada de 19 anys, a qui l'aigua l'aterrava,
i que no sabia nedar,
es va trobar al càrrec de dues criatures petites.
I tenien sed i gana i estaven nervioses,
i ella va fer tot el possible per entretenir-les,
cantant, dient paraules de l'Alcorà.
Al seu voltant, els cossos s'estaven inflant i tornant negres.
De dia, el sol cremava.
De nit, hi havia boira i una lluna freda.
Feia molta por.
Al quart dia aquest devia ser l'aspecte de la Doaa
al flotador amb les dues nenes.
El quart dia se li va apropar una dona
i li va demanar que agafés un altre nen,
un nen petit de només 4 anys.
Quan la Doaa es va agafar el nen i la mare es va ofegar,
li va dir al nen que plorava:
"Ha anat a buscar aigua i menjar per a tu."
Però el cor del nen aviat es va aturar,
i la Doaa va haver de deixar-lo anar a l'aigua.
Més tard el mateix dia,
va mirar amunt, al cel, amb esperança,
perquè va veure dos avions creuant el cel.
I va fer senyals amb els braços, esperant que la veiessin,
però els avions aviat van marxar.
Però aquella mateixa tarda, mentre el sol es ponia,
va veure un vaixell, un mercant.
I va dir: "Si us plau, Déu, que em rescatin."
Va agitar els braços i va sentir que cridava durant 2 hores.
Ja s'havia fet fosc quan, finalment, els reflectors la van trobar
li van llençar una corda,
sorpresos de veure una dona aferrada dos nens.
Els van pujar al vaixell, els van donar oxigen i mantes,
i va arribar un helicòpter grec a recollir-los
i portar-los a l'illa de Creta.
Però la Doaa va mirar avall i va preguntar: "I la Malek?"
I li van dir que la nena no havia sobreviscut,
havia expirat a l'hospital del vaixell.
Però la Doaa estava segura que mentre les pujaven al vaixell
la petita somreia.
Només 11 persones de 500 van sobreviure el naufragi.
No s'ha fet cap investigació internacional sobre el que va passar.
Hi va haver alguna notícia sobre una massacre al mar,
una tragèdia terrible,
però només va durar un dia.
Després, el cicle de les notícies va passar pàgina.
Mentretant, en un hospital pediàtric de Creta,
la petita Masa estava al caire de la mort.
Estava molt deshidratada. Li fallaven els ronyons.
Tenia la glucosa perillosament baixa.
Els metges van fer tot el mèdicament possible per salvar-la,
i les infermeres gregues no la van deixar mai sola,
agafant-li la mà, abraçant-la, cantant-li.
Els meus col·legues també la van visitar i li van dir paraules boniques en àrab.
Sorprenentment, la petita Masa va sobreviure.
I aviat la premsa grega va començar a parlar de la bebè miraculosa,
que havia sobreviscut quatre dies a l'aigua sense menjar ni beure,
i d'arreu del país van arribar ofertes per adoptar-la.
Mentretant, la Dooa era en un altre hospital de Creta,
prima, deshidratada.
Una família egípcia la va acollir a casa seva quan va sortir de l'hospital.
I aviat va córrer la veu que la Dooa havia sobreviscut,
i es va publicar un número de telèfon a Facebook.
Van començar a arribar missatges.
"Doaa, saps què li va passar al meu germà?
A la meva germana? Als meus pares? Als meus amics? Saps si van sobreviure?"
Un d'aquests missatges deia:
"Crec que vas salvar la meva petita neboda, la Masa."
I tenia aquesta foto.
Era del tiet de la Masa,
un refugiat sirià que havia arribat a Suècia amb la seva família
i també la germana gran de la Masa.
Tenim l'esperança que aviat la Masa es reunirà amb ell a Suècia,
i fins llavors, l'estan cuidant en un bonic orfenat d'Atenes.
I la Doaa? Bé, la seva història de supervivència també es va fer pública.
I la premsa va escriure sobre aquesta dona petita
i no es podien imaginar com va poder sobreviure tot aquell temps
en aquelles circumstàncies al mar
i salvar una altra vida.
L'Acadèmia d'Atenes, una de les institucions més prestigioses de Grècia,
li va atorgar un premi a la valentia,
i es mereix tots aquests elogis
i es mereix una segona oportunitat.
Però encara vol anar a Suècia.
Es vol reunir amb la família que hi té.
Vol portar la seva mare, el seu pare i els seus germans petits
d'Egipte a Suècia també
i jo crec que ho aconseguirà.
Vol ser advocada o política
o alguna cosa que pugui ajudar a lluitar contra la injustícia.
És una supervivent extraordinària.
Però he de preguntar:
i si no hagués hagut d'assumir aquest risc?
Per què va haver de passar per tot això?
Per què no hi va haver una manera legal per que ella pogués estudiar a Europa?
Per què la Masa no va poder agafar un avió cap a Suècia?
Per què el Bassem no va poder trobar feina?
Per què no hi ha un programa de reubicació a gran escala per als refugiats sirians,
que són víctimes de la pitjor guerra dels nostres dies?
El món ho va fer per als vietnamites en la dècada dels 70. Per què ara no?
Per què hi ha tan poca inversió als països veïns
que acullen tants refugiats?
I per què, el més important,
es fa tan poc per aturar les guerres, la persecució
i la pobresa que està empenyent a tanta gent
a les costes d'Europa?
Fins que no es resolguin aquests problemes,
la gent continuarà llençant-se al mar
buscant seguretat i asil.
I què passarà després?
Això depèn en gran mesura del que decideixi Europa.
Jo entenc les pors de la gent.
La gent està preocupada per la seguretat, l'economia, els canvis a la cultura.
Però és això més important que salvar vides humanes?
Perquè hi ha quelcom fonamental aquí
que jo crec que està per damunt de la resta,
i és la nostra humanitat comuna.
Ningú que fuig d'una guerra o d'una persecució
hauria de morir creuant un mar per aconseguir seguretat.
(Aplaudiments)
Una cosa és segura:
cap refugiat no pujaria a aquests perillosos vaixells
si poguessin tirar endavant allà on són.
I cap migrant no faria aquest viatge perillós
si tingués prou menjar per a ell i els seus fills.
I ningú no posaria els estalvis de tota una vida
a les mans d'aquests famosos traficants de persones
si hi hagués una manera legal de migrar.
Així és que, en nom de la petita Masa
i en nom de la Doaa
i del Bassem
i de les 500 persones que es van ofegar amb ells,
ens podem assegurar que no van morir en va?
Ens podem sentir inspirats pel que va passar
i apostar per un món en el que cada vida importi?
Gràcies.
(Aplaudiments)