Volim dobru misteriju,
i oduševljavam se najvećim nerešenim misterijama u nauci,
možda jer je to za mene lično.
Radi se o tome ko smo mi,
i ne mogu da ne budem radoznao.
Misterija je ovo:
kakav je odnos između mozga
i svesnog iskustva
kao što je recimo osećaj ukusa čokolade
ili dodir somota?
Sada, ova misterija nije nova.
U godini 1868, Tomas Haksli je napisao:
"Kako to da nešto tako izuzetno kao svest nastaje
kao rezultat nadraživanja nervnog tkiva,
a istovremeno je isto tako neshvatljivo
kao pojavljivanje duha kada Aladin protrlja čarbnu lampu?"
Haksli je znao da su moždana aktivnost
i svesno iskustvo povezani,
ali nije znao kako.
Za nauku njegovog doba, to je bila misterija.
U godinama nakon Hakslija,
nauka je spoznala mnogo toga o moždanoj aktivnosti,
ali odnos između moždane aktivnosti
i svesnog iskustva je ostao misterija.
Zašto? Zašto je bilo tako malo napretka?
Pa, neki stručnjaci smatraju da ne možemo rešiti ovaj problem
jer nam nedostaju neophodni koncepti i inteligencija.
Ne očekujemo od majmuna da rešavaju probleme kvantne mehanike,
i izgleda, isto tako ne možemo očekivati da naša vrsta može rešiti ovaj problem.
Pa, ne slažem se. Ja sam malo više optimističan.
Mislim da smo jednostavno napravili pogrešnu pretpostavku.
Čim to popravimo, možda bismo i mogli rešiti ovaj problem.
Danas bih da vam ispričam kakva je to pretpostavka,
zašto je pogrešna, i kako to popraviti.
Hajde da krenemo od pitanja:
Da li vidimo stvarnost onakvu kakva ona jeste?
Otvorim oči,
i doživim iskustvo koje opisujem kao crveni paradajz na metar udaljen od mene.
Kao rezultat, verujem da i u stvarnosti
postoji crveni paradajz na metar udaljenosti.
Onda zatvorim oči, i moje iskustvo se menja u sivo polje,
ali da li je u stvarnosti još uvek na metar od mene taj crveni paradajz?
Mislim da jeste, ali da li je moguće i da nisam u pravu?
Da li je moguće da nisam dobro protumačio prirodu mojih opažanja?
I ranije smo pogrešno tumačili naša opažanja.
Mislili smo da je Zemlja ravna ploča, jer nam tako izgleda.
Pitagora je otkrio da nismo bili u pravu.
Onda smo mislili da je Zemlja centar svemira,
opet jer nam tako izgleda.
Kopernik i Galileo su još jednom otkrili da nismo u pravu.
Galileo se onda zapitao da li je moguće da pogrešno tumačimo naša opažanja
i na druge načine.
Napisao je: "Mislim da ukusi, mirisi, boje i tako dalje,
obitavaju u našoj svesti.
Zato, ako bi živa bića nestala, i sve ove stvari bi nestale sa njima."
Pa, ovo je zapanjujuća tvrdnja.
Možda je Galileo u pravu?
Možda stvarno toliko pogrešno tumačimo naša opažanja?
Šta moderna nauka ima o ovome da kaže?
Pa, neuronaučnici kažu da se oko trećina moždane kore
bavi vidom.
Kada jednostavno otvorimo oči i pogledamo ovu prostoriju,
milijarde neurona i bilioni sinapsi se uključuju.
To je pomalo iznenađujuće
jer u meri u kojoj uopšte razmišljamo o vidu,
razmišljamo o njemu kao o kameri.
On nam samo daje sliku objektivne stvarnosti takva kakva jeste.
I postoji deo vida koji je baš kao kamera:
oko ima sočivo koje fokusira sliku u zadnjem delu oka
gde se nalazi 130 miliona fotoreceptora,
pa je oko kao kamera sa 130 megapiksela.
Ali to ne objašnjava milijarde neurona
i bilione sinapsi koje su tokom vida aktivne.
Šta ti neuroni rade?
Pa, neuronaučnici kažu da oni stvaraju, u realnom vremenu,
sve oblike, objekte, boje i pokrete koje vidimo.
Osećaj je kao da samo pravimo fotografiju ove prostorije onakva kakva je,
ali zapravo, stvaramo sliku svega što vidimo.
Ne stvaramo sliku celog sveta odjednom.
Stvaramo ono što nam u trenutku treba.
Pa, postoje mnoge demonstracije koje su prilično ubedljive
da sami stvaramo sve što vidimo.
Pokazaću vam dve.
U ovom primeru, vidimo crvene diskove kojima su odsečeni delovi
ali ako samo malo zarotiram diskove,
odjednom vidimo 3D kocku koja se pojavljuje na ekranu.
Ekran je, naravno, ravan,
pa trodimenzionalna kocka koju vidimo
mora biti naša konstrukcija.
U sledećem primeru,
vidimo svetleće plave pruge sa prilično jasnim ivicama
koje se pomeraju preko tačkastog polja.
Zapravo, nijedna tačka se ne pomera.
Sve što radim je da od kadra do kadra menjam boju tačaka
iz plave u crnu, ili iz crne u plavu.
Ali kada ovo radim brzo,
vizuelni sistem stvara sliku svetlećih plavih pruga
sa jasnim ivicama i u pokretu.
Postoji još mnogo primera, toga da sami stvaramo sve što vidimo.
ali ovo su samo dva.
Ali neuronaučnici idu još dalje.
Kažu da rekonstruišemo stvarnost.
Pa, kada imam iskustvo koje opisujem kao crveni paradajz,
to iskustvo je zapravo precizna rekonstrukcija
svih svojstava pravog crvenog paradajza
koji bi postojao čak i kada ne bih gledao.
Pa, zašto neuronaučnici kažu da ne samo da stvaramo,
već i rekonstruišemo?
Pa, standardni argument
je uglavnom evolucione prirode.
Oni naši preci koji su mogli da vide preciznije
imali su prednost u odnosu na one koji su videli slabije,
i zato je bila veća verovatnoća da će oni preneti svoje gene.
Mi smo preci onih koji su videli preciznije,
pa zato možemo da se uzdamo da su, u normalnom slučaju,
naša opažanja tačna.
Vidimo ovo u standardnim udžbenicima.
Jedan, na primer, kaže:
"U evolucionom smislu,
vid je koristan baš zato što je tako precizan."
Dakle, ideja je da su precizna opažanja bolja opažanja.
Daju nam prednost u preživljavanju.
Pa, da li je ovo tačno?
Je li ovo tačna interpretacija teorije evolucije?
Hajde da prvo pogledamo par primera iz prirode.
Ova vrsta australijskih krasaca
je hrapava, sjajna i smeđe boje.
Ženka ne može da leti.
Mužjak leti, naravno, u potrazi za dobrom ženkom.
Kada je pronađe, sleće i pari se.
U pozadini, postoji još jedna vrsta.
Homo sapijens.
Mužjak ove vrste ima masivan mozak
koji koristi u potrazi za hladnim pivom.
(Smeh)
I kada ga pronađe, iskapi ga,
i ponekad samo ostavi flašu iza sebe.
E sad, kako to već biva, ove flaše su hrapave, sjajne,
i baš takve braon boje da mogu da zagolicaju maštu ovih buba.
Mužjaci se sjate preko flaša u pokušaju da se pare.
Izgube svo zanimanje za prave ženke.
Klasična priča gde mužjak napušta ženku zbog flaše.
(Smeh) (Aplauz)
Vrsta je skoro izumrla.
Australija je morala da promeni izgled flaša da bi spasila svoje bube.
(Smeh)
Mužjaci su uspešno nalazili ženke
hiljadama, možda čak i milionima godina.
Činilo se da su doživljavali stvarnost takvu kakva jeste, ali očigledno nisu.
Evolucija im je dala nagoveštaj.
Ženka je sve što je hrapavo, sjajno i braon,
što veće to bolje.
(Smeh)
Čak i nakon što bi prešao preko cele flaše
mužjak ne bi mogao da shvati da je pogrešio.
Moglo bi se reći, bube, naravno, jako su jednostavna stvorenja,
ali sigurno ne i sisari.
Sisari se ne oslanjaju na trikove.
Pa nećemo se zadržavati na ovome, ali shvatate poentu. (Smeh)
Ovo nas tera da postavimo važno tehničko pitanje:
Da li prirodna selekcija zaista ide u prilog
doživljavanju stvarnosti takva kakva jeste?
Srećom, ne moramo da odmahnemo rukom i nagađamo;
evolucija je matematički precizna teorija.
Možemo koristiti jednačine evolucije da bismo proverili.
Možemo uzeti različite organizme i posmatratati
kako se takmiče u veštačkim uslovima,
i videti koji preživljavaju i koji napreduju,
čiji senzorni sistemi su najsposobniji.
Ključni pojam u ovim jednačinama je sposobnost.
Uzmimo u obzir ovaj odrezak:
Šta on čini za sposobnost neke životinje?
Pa za gladnog lava koji bi jeo, povećava sposobnost.
Za sitog lava koji bi se pario, ne povećava.
A za zeca u bilo kom stanju, ne povećava sposobnost,
tako da ona zapravo zavisi od stvarnosti takve kakva jeste, da,
ali takođe i od organizma, njegovog stanja i aktivnosti.
Sposobnost nije isto što i stvarnost takva kakva jeste,
i sposobnost organizma, a ne stvarnost takva kakva jeste,
zapravo je ono oko čega se vrti jednačina evolucije.
Pa, u mojoj laboratoriji,
pokretali smo stotine hiljada simulacija igara evolucije
sa mnogo različitih nasumično odabranih svetova
i organizama koji se takmiče za resurse u tim svetovima.
Neki od organizama vide celu stvarnost,
drugi vide samo njen deo,
a neki ništa,
samo imaju sposobnost.
Ko pobeđuje?
Pa, žao mi je što ovo moram da vam saopštim,
ali percepcija stvarnosti izumire.
U skoro svakoj simulaciji,
organizmi koji nisu videli ništa od stvarnost
već su samo bili naštimovani na sposobnost
doveli su do izumiranja sve organizme koji su videli stvarnost takvu kakva je.
Dakle, evolucija ne favorizuje verodostojne,
odnosno precizne percepcije.
Ove percepcije stvarnosti izumiru.
Ovo je pomalo iznenađujuće.
Kako može biti da neposmatranje sveta precizno zapravo
daje prednost u preživljavanju?
Suprotno je intuiciji.
Ali setimo se bube.
Buba je preživljavala hiljadama, možda milionima godina,
koristeći se jednostavnim trikovima i nagoveštajima.
Ono što nam jednačina evolucije govori je
da su svi organizmi, uključujući i nas, u istom sosu kao i bube.
Mi ne vidimo stvarnost takvu kakva je.
Oblikovani smo trikovima i nagoveštajima koji nas održavaju u životu.
Ipak,
treba nam pomoć u intuiciji.
Kako neopažanje stvarnosti takve kakva je može biti korisno?
Srećom, imamo veoma korisnu metaforu:
desktop interfejs na kompjuteru.
Pogledajmo tu plavu ikonicu za TED govor koji pišete.
Sada, ikona je plava i četvrtasta
i smeštena u donjem desnom uglu desktopa.
Da li to znači da je sama tekst datoteka na kompjuteru plava,
četvrtasta i smeštena u donjem desnom uglu kompjutera?
Naravno da ne.
Svako ko tako misli pogrešno tumači svrhu interfejsa.
Nije tu da pokaže kakva je stvarnost kompjutera.
Zapravo, tu je da je sakrije.
Ne želite da znate o diodama
i rezistorima i svim megabajtima softvera.
Kad biste morali da se bakćete time, nikada ne biste ni napisali svoj tekst
ili možda izmenili fotografiju.
Tako je ideja da nam je evolucija dala interfejs
koji krije stvarnost i navodi naše prilagođavajuće ponašanje.
Prostor i vreme, kako ih sada vidimo,
su desktop.
Fizički objekti su jednostavno ikonice na tom desktopu.
Postoiji i očigledan nedostatak.
Hofman - ako mislite da je voz koji se približava šinama
brzinom od 320 kilometara na čas
samo jedna od ikonica na vašem desktopu,
zašto ne stojite onda ispred njega?
I nakon što ste otišli, zajedno sa svojom teorijom,
znaćemo da je taj voz nešto više od ikonice.
Pa, ne bih stao ispred voza
iz istog razloga
zbog kojeg ne bih bezbrižno odvukao tu ikonicu u kantu za otpatke:
ne zato što tu ikonu uzimam zdravo za gotovo -
fajl nije stvarno plav ili četvrtast -
ali uzimam je za ozbiljno.
Mogao bih izgubiti nedelje posla.
Slično tome, evolucija nas je oblikovala
perceptivnim simbolima koji su tu da nas održe u životu.
Bolje da ih uzmemo za ozbiljno.
Ako vidimo zmiju, ne uzmemo je u ruke.
Ako vidimo liticu, ne skačemo s nje.
Oni su dizajnirani da nas drže na bezbednom,
i trebalo bi da ih shvatimo ozbiljno.
To ne znači da bi trebalo da ih shvatamo bukvalno.
To je logička greška.
Još jedan nedostatak: u ovome nema zapravo ništa novo.
Fizičari su nam dugo govorili da metal na tom vozu izgleda čvrsto
ali zapravo je on većinom prazan prostor
sa mikroskopskim česticama koje zvrje naokolo.
Ništa novo.
Pa, i nije baš tako.
To je kao kad bismo rekli: "Znam da ta plava ikonica na dekstopu
nije stvarnost kompjutera
ali ako izvučem svoju lupu i pogledam izbliza,
vidim male piksele,
i to je stvarnost kompjutera."
Pa, baš i nije - još uvek smo na desktopu, i u tome je stvar,
te mikroskopske čestice su još uvek u prostoru i vremenu:
još uvek su u interfejsu.
Govorim nešto mnogo radikalnije u odnosu na one fizičare.
Konačno, možete se suprotstaviti
i reći da svi mi vidimo voz
tako da niko od nas taj voz nije stvorio.
Ali setimo se ovog primera.
U ovom primeru, svi vidimo kocku,
ali ekran je ravan,
pa je tako kocka koju vidimo, kocka koju smo sami stvorili.
Svi vidimo kocku
jer svi mi, svako od nas, stvara kocku koju vidimo.
Isto je i sa vozom.
Svi vidimo voz jer svi vidimo voz koji sami stvaramo,
i isto je istinito za sve fizičke objekte.
Svi smo naklonjeni mišljenju da je percepcija
nalik na prozor u stvarnost takve kakva je.
Teorija evolucije nam govori da je ovo netačna interpretacija
našeg opažanja.
Umesto toga, stvarnost je više nalik na 3D desktop
koji je dizajniran da sakrije kompleksnost stvarnog sveta
i navodi naše ponašanje prilagođavanja.
Prostor onakav kakav ga vidimo je desktop.
Fizički objekti su samo ikonice na tom desktopu.
Navikli smo da mislimo da je Zemlja ravna jer nam tako izgleda.
Onda smo pomislili da je Zemlja nepokretan centar stvarnosti
jer nama ona tako izgleda.
Pa nismo bili u pravu.
Pogrešno smo tumačili naša opažanja.
Sada verujemo da su prostor, vreme i objekti
priroda stvarnosti onakve kakva je.
Teorija evolucije nam govori da još jednom grešimo.
Pogrešno tumačimo sadržaj naših opažajnih iskustava.
Ima nešto što postoji i kada ne posmatramo,
ali to nije vreme-prostor, ni fizički objekti.
Za nas je teško da napustimo vreme-prostor i objekte
kao što je za bubu da napusti flašu.
Zašto? Jer smo slepi za svoje slepilo.
Ali imamo prednost u odnosu na bubu:
nauku i tehnologiju.
Gledajući kroz teleskop
otkrili smo da Zemlja nije nepokretan centar stvarnosti,
i gledajući kroz sočivo teorije evolucije
otkrili smo da vreme-prostor i objekti
nisu priroda stvarnosti.
Kada imamo opažajno iskustvo koje sam opisao kao crveni paradajz,
ja sam u interakciji sa stvarnošću
ali stvarnost nije crveni paradajz, i nije mu čak ni nalik.
Slično tome, kada primam iskustvo koje opisujem kao lav ili šnicla,
ja sam u interakciji sa stvarnosti,
ali stvarnost nije lav ili šnicla.
A ovde je i caka:
kad primam opažajno iskustvo koje opisujem kao mozak, ili neuron,
ja sam u interakciji sa stvarnošću,
ali stvarnost nije mozak ili neuron
i nije ni nalik mozgu ili neuronu.
Ta stvarnost, šta god da je,
je stvaran izvor uzroka i posledica
u svetu - ne mozak, ne neuroni.
Mozak i neuroni nemaju nikakvu stvarnu moć.
Oni ne mogu da uzrokuju nijedno od naših opažajnih iskustava,
i nijedno naše ponašanje.
Mozak i neuroni su skup simbola specifični za svaku vrstu.
Šta to znači za misteriju o svesnosti?
Pa, otvara nove mogućnosti.
Na primer,
možda je stvarnost velika mašina koja uzrokuje naše svesno iskustvo.
Sumnjam u to, ali vredno je istražiti.
Možda je stvarnost neka velika, interaktivna mreža agenasa svesti,
jednostavnih i složenih, koji međusobno uzrokuju jedan drugom svesna iskustva.
Zapravo, ovo nije tako luda ideja kako se možda čini,
i trenutno je istražujem.
Ali u ovome je poenta:
čim jednom napustimo naše većinski intuitivno
ali većinski lažnu pretpostavku o prirodi stvarnosti,
otvaraju nam se novi načini razmišljanja o velikoj životnoj misteriji.
Kladim se da će na kraju ispasti da je stvarnost mnogo više fascinantna
i neočekivana nego što smo i zamišljali.
Teorija evolucije nam predstavlja najveći izazov:
izazov da prepoznamo da suština percepcije nije u tome da vidimo istinu,
već u tome da imamo decu.
Usput, čak je i ovaj TED samo u vašoj glavi.
Hvala vam puno.
(Aplauz)
Kris Anderson: Ako ste ovo stvarno Vi ovde, hvala vam.
Ima mnogo u ovome.
Mislim, pre svega, neki ljudi mogu postati veoma depresivni i na samu ovu pomisao,
ako evolucija ne favorizuje stvarnost,
mislim, zar to u nekoj meri ne potcenjuje naše napore ovde,
ili svu našu mogućnost da mislimo da možemo da mislimo o istini,
možda čak uključujući vašu sopstvenu teoriju, kad smo već kod toga?
Donald Hofman: Pa, to nas ne sprečava da se uspešno bavimo naukom.
Ono što imamo je jedna teorija za koju se ispostavilo da je pogrešna,
da je iskustvo baš kao stvarnost i stvarnost kao naše iskustvo.
Za tu teoriju se ispostavilo da je pogrešna.
Okej, odbacićemo je.
To nas ne sprečava da onda stvaramo različite nove teorije
o prirodi stvarnosti,
pa je zapravo napredak prepoznati neistinitost jedne od naših teorija.
Tako nauka nastavlja normalno dalje. Nema tu problema.
K.A: Znači mislite da je moguće...
To je super, ali kako Vi kažete, mislim da je moguće da evolucija
još uvek može da nas tera na rezonovanje.
D.H: Da. To je veoma, veoma dobro razmišljanje.
Igre simulacije evolucije koje sam pokazao ovde bile su baš o percepciji,
i pokazuju da je naše opažanje oblikovano
da nam ne prokaže stvarnost kakva jeste,
ali to ne znači isto za logiku ili matematiku.
Nismo radili te simulacije, ali kladim se da ćemo naći
da postoje neki selekcioni pritisci za našu logiku i našu matematiku
koji su makar u pravcu istine.
Mislim, ako ste kao ja, matematika i logika vam nisu laki.
Ne shvatamo ih baš kako treba, ali makar pritisak selekcije nije
jednoglasno protiv matematike i logike.
Zato mislim da ćemo shvatiti da moramo da posmatramo kognitivne sposobnosti
jednu po jednu i vidimo šta im evolucija čini.
Ono što je istina za percepciju ne mora biti i za matematiku i logiku.
K.A: Mislim, stvarno ono što Vi predlažete je vrsta moderne
interpretacije sveta Džordža Barklija:
svest uzrokuje materiju, a ne obrnuto.
D.H: Pa, malko je drugačije od Barklija.
Barkli je mislio da, on je bio deista, i mislio je
da je ultimativna priroda stvarnosti Bog i tako dalje,
ali ja ne idem u tom pravcu.
Tako da je ipak malo drugačije.
Ovo zovem svesni realizam. Zapravo je to veoma drugačiji pristup.
K.A: Done, bukvalno bih sa Vama pričao satima, i nadam se da ćemo to i moći.
Hvala Vam mnogo za ovo. D.H: Hvala Vama. (Aplauz)