אני אוהב תעלומות,
ואני מוקסם מהתעלומה הבלתי פתורה הכי גדולה במדע,
אולי כי היא נוגעת לפרט.
היא נוגעת למי שאנחנו,
ואיני יכול שלא להיות סקרן.
התעלומה היא כזו:
מה הקשר בין המוח לבין
החוויה המודעת,
כגון זו שאנו חווים כאשר טועמים שוקולד
או חשים בד קטיפה?
תעלומה זו אינה חדשה.
ב-1868, תומאס האקסלי כתב:
"כיצד משהו כה מופלא כמו מצב של הכרה, שמתרחש
כתוצאה מגירוי של ריקמה עצבית,
הוא נטול הסבר
בדיוק כמו הופעת השד ממנורתו של אלאדין?"
האקסלי ידע שפעילות המוח
וחוויית ההכרה קשורות זו בזו,
אבל הוא לא ידע מדוע.
עבור המדע בזמנו, זו היתה תעלומה.
מאז ימי האקסלי,
המדע למד המון על פעילות המוח,
אבל הקשר בין פעילות המוח
וחוויית ההכרה נותר תעלומה.
מדוע? מדוע התקדמנו כה מעט?
יש מומחים הסבורים שלא ניתן לפתור את התעלומה
כי חסרים לנו התבונה והמושגים הנחוצים.
אנו לא מצפים מקופים לפתור בעיות במכניקת הקוונטים,
וכך גם לא ניתן לצפות מהמין האנושי לפתור בעיה זו.
אני לא מסכים. אני יותר אופטימי.
אני סבור שפשוט הנחנו הנחה שגויה.
ברגע שנתקנה, אנו עשויים לפתור את התעלומה.
אספר לכם מהי אותה הנחה,
מדוע היא שגויה, וכיצד לתקנה.
נתחיל בשאלה:
האם אנו רואים את המציאות כפי שהיא?
אני פותח את עיניי
ויש לי התנסות שאני מתאר כעגבניה אדומה במרחק של מטר.
כתוצאה מזה, אני מאמין שבמציאות,
יש עגבניה אדומה במרחק מטר.
אני עוצם את עיניי והתנסותי משתנה לשדה אפור,
אבל האם מתקיים אותו המצב במציאות בו יש עגבניה אדומה במרחק מטר?
אני חושב שכן, אבל אולי אני טועה?
אולי אני מפרש לא נכון את אופי תפיסותיי?
בעבר פירשנו לא נכון את תפיסותינו.
נהגנו לחשוב שהארץ שטוחה, כי כך היא נראית.
פיתגורס גילה שטעינו.
אחר-כך חשבנו שהארץ היא מרכז היקום ולא זזה,
שוב, כי כך זה נראה.
קופרניקוס וגלילאו גילו, שוב, שטעינו.
גלילאו אז תהה אם ייתכן שאנו מפרשים לא נכון את חוויותינו
בדרכים נוספות.
הוא כתב: "אני סבור שטעמים, ריחות, צבעים וכו',
שוכנים בתודעה.
מכאן, אם היצורים החיים ייעלמו, כל האיכויות הנ"ל ייעלמו."
זו טענה מהממת.
הייתכן וגלילאו צדק?
הייתכן שאנו מפרשים לא נכון את חוויותינו בצורה כה קיצונית?
מה יש למדע המודרני לומר בעניין?
ובכן, נוירולוגים מספרים לנו שכשליש מקליפת המוח
מעורב בראיה.
פשוט כאשר פותחים עיניים ומסתכלים על כל האולם הזה,
מעורבים בזה מיליארדי תאי-עצב והקשרים ביניהם.
זה קצת מפתיע,
כי עד כמה שניתן לחשוב בנוגע לראיה בכלל,
נדמה לנו שהיא פועלת כמו מצלמה.
שהיא פשוט מצלמת את המציאות האובייקטיבית כפי שהיא.
אמנם ישנו חלק של הראיה הפועל כמו מצלמה:
בעין יש עדשה המרכזת את הדמות על החלק האחורי של העין,
שם יש 130 מיליון תאים רגישים לאור,
כך שהעין היא כמו מצלמת 130 מגה פיקסל.
אבל זה לא מסביר את מיליארדי התאים
וטריליוני הקישורים בין התאים המעורבים בראיה.
במה כל התאים הללו מעורבים?
הנוירולוגים מספרים לנו שהתאים יוצרים, בזמן אמת,
את כל הצורות, העצמים, הצבעים והתנועות שאנו רואים.
זה נראה כאילו אנו רק לוקחים צילום-מצב של האולם כפי שהוא,
אבל למעשה, אנו מרכיבים בעצמנו תמונה של כל מה שאנו רואים.
אנו לא מרכיבים את תמונת כל העולם בו-זמנית.
אנו מרכיבים רק את מה שצריכים באותו רגע.
יש הרבה דוגמאות די משכנעות המראות שאנו מרכיבים בעצמנו
את תמונת מה שאנו רואים.
אציג לכם שתיים.
בדוגמא זו, רואים דיסקיות אדומות שנחתכו מהן פלחים,
אבל אם רק אסובב קצת את הדיסקיות,
פתאום, רואים קוביה תלת-מימדית בולטת החוצה מהמסך,
המסך הוא שטוח כמובן,
לכן הקוביה התלת-מימדית שאנו חווים
חייבת להיות הרכבה שלנו.
בדוגמא הבאה,
רואים פסים כחולים בעלי גבולות די ברורים
נעים בתוך שדה של נקודות.
אבל האמת היא שהנקודות לא נעות.
כל מה שקורה זה החלפת צבעי הנקודות
מכחול לשחור ומשחור לכחול.
אבל כאשר עושים זאת מהר,
מערכת הראיה שלנו יוצרת את הפסים הכחולים
עם הקצוות הברורים ואת תנועתם.
יש הרבה דוגמאות נוספות ואלו הן רק שתיים
המראות שאנו מרכיבים בעצמנו את מה שאנו רואים.
אבל הנוירולוגים הולכים יותר רחוק.
הם אומרים שאנו מרכיבים מחדש את המציאות.
כך שכאשר יש לי התנסות שאני מתאר כעגבניה אדומה,
אותה התנסות היא למעשה הרכבה מדוייקת
של התכונות של עגבניה אדומה אמיתית
שהיתה מתקיימת גם אם לא הייתי צופה.
למה שנוירולוגים יאמרו שאנו לא רק מרכיבים,
אלא מרכיבים מחדש?
הטיעון המקובל לכך
הוא בדרך-כלל אבולוציוני.
אלה מאבותינו שראו יותר במדוייק,
היה להם יתרון בהשוואה לאלה שראו פחות מדוייק, ולכן היה להם
יותר סיכוי להעביר הלאה את הגנים.
אנו הצאצאים של אלה שראו יותר במדוייק,
ולכן ניתן להיות בטוחים שבמקרה הרגיל,
תפיסותינו הן מדוייקות.
רואים זאת בספרי-לימוד המקובלים.
אחד מהם אומר,
"מבחינה אבולוציונית,
ראיה היא יעילה בגלל שהיא כה מדוייקת."
פירוש הדבר הוא שתפיסה מדוייקת היא גם תפיסה ראויה יותר.
כי היא נותנת יתרון שרידותי.
האם זה נכון?
האם זו פרשנות נכונה של תיאוריית האבולוציה?
הבה נבחן תחילה דוגמאות מהטבע.
החיפושית האוסטרלית המבריקה
מנומרת, מבריקה וחומה.
הנקבה אינה עפה.
הזכר כן, ומחפש נקבה מושכת.
כשהוא מוצא אחת, הוא נוחת ומזדווג.
יש זן אחר הרחק משם,
האדם.
לזכר מהזן הזה יש מוח גדול
שהוא משתמש בו כדי לצוד בירה קרה.
(צחוק)
וכשהוא מוצא אחת, הוא מרוקנה,
ולעיתים זורק את הבקבוק החוצה.
כאשר זה קורה, הבקבוקים מנומרים, מבריקים,
ובעלי בדיוק אותו גוון חום כדי לגרות את דימיונן של החיפושיות הללו.
הזכרים עטים על הבקבוקים ומנסים להזדווג.
הם מאבדים כל עניין בנקבות האמיתיות.
מקרה קלאסי של זכר המוותר על נקבה בעבור בקבוק משקה.
(צחוק) (מחיאות כפיים)
אבל הזן כמעט ונכחד.
אוסטרליה נאלצה לשנות את הבקבוקים כדי להציל את החיפושיות.
(צחוק)
אבל הזכרים הצליחו למצוא נקבות במשך
אלפי או מיליוני שנים.
נראה היה שהם רואים את המציאות כהוויתה, אבל מסתבר שלא.
האבולוציה תעתעה בהם.
עבור הזכר, נקבה היא כל דבר מנומר, מבריק וחום,
עדיף כמה שיותר גדול.
(צחוק)
אפילו בזחילתו על-פני כל הבקבוק, הזכר לא מסוגל לגלות את טעותו.
אולי תאמרו, החיפושיות הם יצורים מאוד פשוטים,
אצל יונקים זה משהו אחר.
יונקים לא בונים על טריקים.
טוב, לא הייתי סומך על כך, אבל אתם מבינים.
זה מעלה שאלה טכנית רצינית:
האם הברירה הטבעית באמת נוטה חסד לראיית המציאות כהוויתה?
למרבה המזל, אין אנו צריכים לסמוך על ניחושים;
תאוריית האבולוציה היא בעלת דיוק מתמטי.
אנו יכולים להשתמש במשוואות האבולוציה כדי לבדוק.
אפשר לגרום לצורות-חיים שונות להתחרות בעולמות מלאכותיים
ולבדוק מי שורד ומשגשג,
אלו מערכות חישה יותר מתאימות.
הרעיון המרכזי במשוואות הללו הוא כשירות.
תסתכלו על הסטייק הזה:
מה הסטייק הזה עושה לכשירותה של חיה?
עבור אריה רעב המחפש מזון, הוא מגדיל את הכשירות.
עבור אריה שבע המחפש הזדווגות, הוא לא מגדיל כשירות.
עבור ארנב בכל מצב, הסטייק לא מגדיל כשירות.
אז הכשירות כן תלויה במציאות-כהוויתה,
אבל היא גם תלויה ביצור החי, במצבו ואופן פעולתו.
כשירות אינה זהה למציאות-כהוויתה,
וזו הכשירות ולא המציאות כהוויתה,
אשר ממלאת תפקיד מרכזי במשוואות האבולוציה.
כך, במעבדתי,
הרצנו מאות אלפי משחקי סימולציה
עם המון עולמות ויצורים אקראיים שונים
שמתחרים על משאבי אותם העולמות.
חלק מהיצורים רואים את כל המציאות,
אחרים רואים רק את חלקה,
והשאר לא רואים כלום,
יש להם רק כשירות.
מי מנצח?
מצטער לאכזב אתכם, אבל היכולת לתפוס את המציאות נכחדת.
כמעט בכל הדמיה,
יצורים שלא רואים אף מציאות
אבל הם בעלי כשירויות הולמות
גורמים להכחדת כל היצורים שתופסים את המציאות כפי שהיא.
השורה התחתונה היא שאבולוציה אינה נוטה חסד לתפיסת מציאות
כוללת או מדוייקת.
תפיסות כאלו של מציאות נכחדות.
זה די מדהים.
הכיצד אי-ראיית העולם באופן מדוייק
נותנת יתרון הישרדותי?
זה בניגוד להיגיון.
אבל ניזכר בחיפושית המבריקה.
החיפושית המבריקה שרדה במשך אלפי או מיליוני שנים,
תוך שימוש בתכסיסים פשוטים.
מה שמשוואות האבולוציה מספרות לנו
הוא שכל היצורים, כולל אותנו, נמצאים באותה סירה עם החיפושית המבריקה.
אנו לא רואים את המציאות כפי שהיא.
אנו בנויים מתכסיסים ותעתועים השומרים אותנו בחיים.
אבל, אנו זקוקים גם
לעזרה מהאינטואיציות שלנו.
כיצד אי-ראיית המציאות האמיתית מועילה לנו?
למרבה המזל, יש לנו מטפורה שבאה לעזרתנו:
ממשק המחשב השולחני שלנו.
תחשבו על האייקון הכחול המסמל הרצאת TED שאתם כותבים.
האייקון הוא כחול, מלבני ונמצא בפינה
הימנית התחתונה של המסך.
אבל האם זה אומר שקובץ הטקסט בעצמו
הוא כחול, מלבני ונמצא בפינה למטה במחשב?
ברור שלא.
כל מי שחשב כך לא קלט את מטרת הממשק.
הממשק לא קיים כדי להציג לנו את המציאות של המחשב.
למעשה, הוא קיים כדי להסתיר את אותה מציאות.
אנו לא רוצים לדעת ולראות
את הדיודות, הנגדים ואת כל המגבייטים.
אם היה עלינו להתעסק עם כל זה, לא היינו יכולים לכתוב טקסט
או לערוך תמונות.
לפיכך, הרעיון הוא שגם האבולוציה העניקה לנו ממשק
המסתיר את המציאות ומכוון אותנו להתנהגות סגלתנית.
זמן ומרחב, כפי שאנו תופסים אותם,
הם הממשק שלנו.
העצמים הם פשוט אייקונים על הממשק.
מתעוררת מחאה מובנת.
הופמן, אם אתה סבור שרכבת המתקרבת במהירות 300 קמ"ש
היא רק אייקון בממשק שלנו,
למה שלא תעמוד מולה?
ואחרי שתיעלם ביחד עם התיאוריה שלך,
נדע שהרכבת היא יותר מסתם אייקון.
ובכן, לא אעמוד מול הרכבת
מאותה סיבה
שלא אגרור סתם כך את האייקון לפח מיחזור:
כי אני לא לוקח את האייקון באופן פשטני.
הקובץ אינו באמת כחול או מלבני באופן פשטני.
אני לוקח אותו כאמיתי כי אם לא,
אאבד שבועות של עבודה.
באופן דומה, האבולוציה עיצבה לנו
אייקונים תפיסתיים האמורים לשמור על חיינו.
כדאי לנו לקחתם ברצינות.
אם רואים נחש, אל תרימו אותו.
אם רואים מצוק, אל תקפצו ממנו.
הם בנויים לשמור על חיינו ועלינו לקחתם ברצינות.
אבל זה לא אומר שעלינו לקחתם באופן פשטני.
זו תהיה שגיאה לוגית.
הסתייגות נוספת: אין כאן משהו חדש.
פיזיקאים אומרים לנו הרבה זמן שהמתכת של הרכבת נראית מוצקה
אבל בעצם המתכת ברובה הינה חלל ריק עם חלקיקים זערוריים המסתחררים שם.
אין כאן משהו חדש.
אבל, לא בדיוק.
זה כמו לומר, אני יודע שהאייקון הכחול במסך
אינו המציאות האמיתית של המחשב,
אבל אם אסתכל דרך זכוכית מגדלת וממש מקרוב,
אראה פיקסלים זעירים,
וזוהי המציאות האמיתית של המחשב.
לא נכון -- אנו עדיין רק על המסך, וזו הנקודה החשובה.
אותם פיקסלים זעירים הם עדיין בזמן וחלל:
הם עדיין בתוך ממשק המשתמש.
לכן אני אומר משהו יותר מרחיק-לכת מאשר הפיזיקאים.
אתם יכולים לטעון,
תראה, כולנו רואים את הרכבת,
וזה אומר שאנו לא בונים את הרכבת.
אבל תזכרו את הדוגמא הזו.
כאן, כולנו רואים את הקוביה,
אבל המסך הוא שטוח,
לכן הקוביה שרואים היא קוביה שאנו בונים.
כולנו רואים קוביה
כי כולנו, כל אחד מאיתנו, בונה את הקוביה שהוא רואה.
אותו הדבר עם הרכבת.
כולנו רואים רכבת כי כל אחד רואה רכבת שהוא בונה,
וזה נכון לגבי כל העצמים הפיזיים.
אנו נוטים לחשוב שתפיסת המציאות היא כמו חלון המשקיף על המציאות כפי שהיא.
תאוריית האבולוציה מודיעה לנו שזו פרשנות לא נכונה
לגבי תפיסת המציאות.
במקום זה, מציאות היא יותר כמו ממשק תלת-מימדי
הבנוי להסתיר את מורכבות העולם האמיתי
ולהוביל להתנהגות סגלתנית.
החלל כפי שאנו תופסים הוא הממשק שלנו.
העצמים הפיזיים הם רק האייקונים באותו ממשק.
פעם חשבנו שכדור-הארץ שטוח כי כך הוא נראה לנו.
אחר-כך חשבנו שכדור-הארץ הוא מרכז היקום
כי כך הוא נראה לנו.
כולנו טעינו.
פירשנו לא נכון את תפיסת המציאות שלנו.
עכשיו אנו מאמינים שהחלל-זמן והעצמים
הם טבעה האמיתי של המציאות כפי שהיא.
תאוריית האבולוציה חוזרת ומודיעה לנו ששוב שאנו טועים.
אנו מפרשים לא נכון את תוכן חוויית המציאות שלנו.
קיים שם משהו כאשר אנו לא מסתכלים,
אבל זה לא חלל-זמן ועצמים פיזיים.
קשה לנו להשתחרר מחלל-זמן ועצמים
כמו שקשה לחיפושית המבריקה להשתחרר מהבקבוק שלה.
מדוע? כי אנו עיוורים לעיוורון שלנו.
אבל יש לנו יתרון על-פני החיפושית המבריקה,
והוא המדע והטכנולוגיה.
על-ידי הצצה דרך עדשות טלסקופ
גילינו שהארץ אינה מרכז היקום,
ועל-ידי הצצה דרך עדשות תאוריית האבולוציה
גילינו שחלל-זמן ועצמים
אינם הטבע האמיתי של המציאות.
כאשר יש לי חוויית מציאות שאני מתארה כעגבניה אדומה,
אני בא במגע עם מציאות,
אבל המציאות אינה עגבניה אדומה ולא משהו הדומה לעגבניה אדומה.
באופן דומה, כאשר יש לי חוויה שאני מתאר כאריה או סטייק,
אני בא במגע עם מציאות,
אבל אותה מציאות אינה אריה או סטייק.
והנה באה ההפתעה:
כאשר יש לי חווית מציאות שאני מתאר כמוח או ניורונים,
אני בא במגע עם מציאות,
אבל אותה מציאות אינה מוח או ניורונים
ואינה דומה כלל למוח או ניורונים.
ואותה מציאות, מה שלא תהיה,
היא המקור האמיתי של הסיבתיות
בעולם -- לא המוחות ולא הנוירונים.
למוח ונוירונים אין יכולת סיבתית.
הם לא גורמים לאף אחת מחוויות המציאות שלנו,
ולאף התנהגות שלנו.
מוח ונוירונים הם מערך אייקונים זני-ייעודי, מין תעתוע.
מה זה אומר לגבי תעלומת התודעה?
זה פותח אפשרויות חדשות.
לדוגמא,
אולי המציאות זו מין מכונה ענקית היוצרת את החוויה התודעתית שלנו.
אני מסופק אם אכן זה כך, אבל שווה לחקור זאת.
אולי המציאות היא מין רשת ענקית של פעולות-תגובות של יצורים בעלי תודעה,
פשוטה ומורכבת, היוצרת מאחד לשני את חוויית המציאות.
זה לא רעיון כזה מטורף כפי שהוא נשמע,
ואני כרגע חוקר אותו.
אבל הנקודה היא
שברגע שאנו נפטרים מההנחה
המאוד אינטואיטיבית והמוטעית לגבי טבעה של המציאות,
נפתחות דרכים חדשות לחשיבה על התעלומה הכי גדולה של החיים.
אני מוכן להתערב שהמציאות תתברר כיותר מרתקת
ובלתי-צפויה משדמיינו אי-פעם.
תאוריית האבולוציה מטילה עלינו את האתגר האולטימטיבי:
העזו להכיר בכך שתפיסת המציאות אינה קשורה בראיית האמת,
אלא קשורה בהעמדת צאצאים.
ודרך אגב, אפילו אירוע TED זה הוא רק בראשיכם.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)
כריס אנדרסון: בהנחה שזה אתה שם, תודה.
יש כל-כך הרבה בנושא זה.
כלומר, קודם כל, יהיו אנשים שייכנסו לדיכאון עמוק
מהמחשבה שאם האבולוציה אינה שמה על המציאות,
האם זה לא אומר שזה מחבל במידה מסויימת בכל המאמצים שלנו,
בכל היכולת שלנו לחשוב שאנו יכולים לתפוס את האמת,
וייתכן אפילו את התאוריה שלך, אם הולכים לקיצוניות?
דונלד הופמן: זה לא מנע מאיתנו ליצור את המדע המוצלח.
מה שיש לנו זו תאוריה אחת שהתבררה כלא נכונה,
תאוריה האומרת שחוויית המציאות היא המציאות ושהמציאות היא חוויית המציאות.
תאוריה זו התבררה כלא נכונה.
אז ניפטר מהתאוריה הזו.
זה לא מונע בעדנו מיצירת כל מיני תאוריות אחרות
על טבע המציאות,
לכן למעשה זו התקדמות לדעת שאחת התאוריות שלנו אינה נכונה.
לכן המדע ימשיך כרגיל. אין איתו בעיה.
כ.א.: אז אתה חושב שזה אפשרי -- (צחוק) --
זה טוב, אבל אני חושב שמה שאתה אומר שזה אפשרי שאבולוציה
עדיין יכולה להוביל אותנו לדרך ההיגיון.
ד.ה.: כן. זו נקודה מאוד נכונה.
משחקי הסימולציה האבולוציוניים שהראתי היו ספציפית על תפיסת המציאות,
הם מראים שתפיסת המציאות שלנו עוצבה לא כדי
להראות לנו מציאות כפי שהיא,
אבל זה לא אומר שזה נכון גם לגבי ההיגיון או המתמטיקה שלנו.
עוד לא עשינו סימולציות כאלה, אבל אני מתערב שנמצא
שיש כמה לחצי ברירה-טבעית לטובת ההיגיון והמתמטיקה שלנו
שיהיו לפחות בכיוון של האמת.
כלומר, אם אתם כמוני, מתמטיקה והיגיון אינם קלים.
אנו לא קולטים אותם נכון, אבל לפחות לחצי הברירה-הטבעית אינם
לגמרי מנותקים מהיגיון ומתמטיקה נכונים.
לכן אני סבור שנמצא שעלינו לבחון כל אמצעי הכרתי,
אחד בכל פעם, ולראות מה האבולוציה גורמת לו.
מה שנכון לגבי תפיסת המציאות אולי לא נכון לגבי היגיון ומתמטיקה.
כ.א.: כלומר, מה שאתה מציע הוא מין פרשנות מודרנית
ל'בישופ ברקלי':
שהתודעה יוצרת את החומר, ולא להיפך.
ד.ה.: זה קצת שונה מברקלי.
ברקלי היה מאמין, והוא חשב שטבעה האמיתי
של המציאות הוא אלוהים וכך הלאה.
לי אין צורך ללכת בכיוונו של ברקלי,
לכן זה קצת שונה מברקלי.
אני מכנה זאת ריאליזם מודע. זו גישה מאוד שונה.
כ.א.: דון, יכולתי ממש לדבר איתך שעות ואני מקווה לעשות זאת.
אני מאוד מודה לך. תודה.